ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/4395/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Жечкової Юлії Олександрівни
на рішення Господарського суду Одеської області від 15.01.2025 року, суддя в І інстанції Бездоля Д.О., повний текст якого складено 15.01.2025, в м. Одесі
у справі: №916/4395/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Бізнес Позика” 
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Жечкової Юлії Олександрівни 
про стягнення 29 530,00 грн

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Бізнес Позика” звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Жечкової Юлії Олександрівни, в якій просило суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 29530,00 грн, з яких: 11000,00 грн прострочених платежів по тілу кредиту; 16940,00 грн прострочених платежів по процентам; 1590,00 грн прострочених платежів за комісією.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором про надання кредиту від 02.09.2024 № 415125-КС-002 в частині повернення кредитних коштів, а також сплати процентів та комісії за користування кредитом в повному обсязі та у визначені договором строки.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.01.2025 у справі №916/4395/25 позов задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Жечкової Юлії Олександрівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Бізнес Позика” борг по тілу кредиту в сумі 11000 грн 00 коп, борг по процентам в сумі 16940 грн 00 коп, борг по комісії в сумі 866 грн 80 коп та судовий збір в сумі 2363 грн 07 коп. В іншій частині позову відмовлено.
Суд встановив, що між сторонами укладено кредитний договір, за яким відповідач зобов`язався своєчасно повернути кредит, сплачувати проценти та комісію. Водночас відповідач належним чином зобов`язання не виконав, здійснивши лише один частковий платіж, у зв`язку з чим допустив прострочення. Надані докази не підтверджують здійснення інших платежів, тому вимоги позивача в частині основного боргу, процентів і комісії є обґрунтованими.
Разом з тим суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення неустойки, оскільки на період дії воєнного стану позичальник звільняється від такої відповідальності. Відтак сплачені кошти, зараховані позивачем як неустойка, підлягають спрямуванню на погашення заборгованості за комісією. З урахуванням цього позов задоволено частково.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Жечкової Юлії Олександрівни, в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 15.01.2025 у справі №916/4395/25 у повному обсязі; відмовити у задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" до Фізичної особи-підприємця Жечкової Юлії Олександрівни про стягнення 29530,00 грн.
Апелянт зазначає, що витребувані судом докази щодо належності банківської картки та руху коштів не були отримані в повному обсязі, оскільки банк повідомив про неможливість надати детальну інформацію через недостатність даних для ідентифікації платежу. При цьому позивач та суд не вжили додаткових заходів для отримання необхідних доказів, у зв`язку з чим відсутні належні підтвердження факту перерахування 11 000 грн саме позивачем на рахунок відповідача.
Крім того, скаржник вказує на недоведеність умов кредитування, зокрема щодо процентів і інших платежів, оскільки відсутні докази ознайомлення відповідача з відповідними тарифами та правилами. Надані позивачем документи могли змінюватися, а в анкеті-заяві відсутні погоджені істотні умови, що виключає можливість їх застосування.
У відзиві позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін, оскільки вважає таку апеляційну скаргу необґрунтованою, а викладені в ній доводи такими, що можуть бути взяті судом до уваги.
Так, позивач вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив факт укладення кредитного договору та надання відповідачу кредитних коштів, що підтверджується сукупністю доказів, зокрема даними банку та документами фінансового посередника. Отримання відповідачем 11 000 грн підтверджується випискою, а також узгоджується з іншими доказами у справі, які є належними та допустимими. Доводи апеляційної скарги про недоведеність цих обставин є безпідставними. Крім того, відповідач сам визнав існування зобов`язань, здійснивши часткове погашення заборгованості, що свідчить про прийняття умов договору. Надані позивачем документи відповідають вимогам до первинної бухгалтерської документації та підтверджують наявність боргу. Відповідач не надав жодних доказів, які б спростовували ці обставини.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.02.2026 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою; її розгляд здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
06.03.2026 до суду апеляційної інстанції від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких на підтвердження факту вчинення Відповідачем конклюдентних дій та здійснення на користь кредитора (Позивача) часткової оплати заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 983,20 грн позивач просить долучити квитанцію про оплату від 21.09.2024р. за №42690-31477-46684 щодо здійснення платежу позичальником у розмірі 2 983,20 грн.
Відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційний суд зауважує, що виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції. В той же час, процесуальне законодавство допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона.
При поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає (правова позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, наведена у постанові від 16.06.2021 у справі №915/2222/19).
Колегія суддів дійшла висновку, що позивач не дотримався чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції а саме ч. 3 ст. 269 ГПК України, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки таким доказам.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю “Бізнес Позика” зареєстровано як фінансова установа, що підтверджується наявним у справі свідоцтвом від 25.05.2020, виданим Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (а.с.63, т.1). 
Відповідно до наявних у справі витягу із Державного реєстру фінансових установ, сформованого Національним банком України 14.03.2024 за вих. № 27-0026/20163 та листа Національного банку України від 15.03.2024 за вих. № 27-0026/20243 (а.с. 66-67, т.1), до Реєстру 14.03.2024 був внесений запис про переоформлення ліцензії Товариству з обмеженою відповідальністю “Бізнес позика” (код ЄДРПОУ 41084239) на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту на ліцензію на діяльність фінансової компанії з правом надання послуги – надання коштів та банківських металів у кредит. 
02.09.2024 між позивачем (далі – кредитодавець) та відповідачем (далі – позичальник) в електронній формі був укладений договір про надання кредиту № 415125-КС-002 (а.с.18-26, т.1; далі - договір), згідно з п. 2.1. якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 11000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію у порядку та на умовах, визначених цим договором та Правилами про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям. 
Відповідно до п. 2.3., 2.7., 2.12. договору строк, на який надається кредит становить 24 тижні. Строк дії договору та дата повернення кредиту – 17.02.2025.
За умовами п. 2.4., 10.2. договору процентна ставка за кредитом встановлена у розмірі 1% на день, при цьому цей фіксований розмір відсотків застосовується як до стандартної процентної ставки, так і для зниженої.
Згідно з п. 3.1. договору останній укладається з використанням ІКС кредитодавця, дистанційно, в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України “Про електронну комерцію” шляхом надання пропозиції укласти договір (оферти) кредитодавцем та її прийняття (акцептування) позичальником. Договір укладається з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, Закону України “Про фінансові послуги та фінансові компанії”, інших нормативно-правових актів Національного банку України.
У підп. 4.2.2. п. 4.2. договору встановлений графік платежів, які відповідач зобов`язався проводити на користь позивача в рахунок погашення суми кредиту, а також сплати відсотків та комісії за користування кредитом, який передбачає здійснення платежів кожні 14 днів з 16.09.2024 по 03.02.2025 у розмірі 2260,00 грн та останній платіж 17.02.2025 – 2106,30 грн. 
За змістом підп. 4.2.4. п. 4.2. договору у разі не повернення будь-якого з платежів у строки, передбачені графіком платежів, кредитодавець здійснює відповідне коригування зобов`язань позичальника, зокрема враховуючи те, що у такому разі умови про нарахування процентів за зниженою процентною ставкою починаючи з 8 (восьмого) дня прострочення внесення платежу, передбаченого графіком платежів, надалі не застосовуються, водночас, проценти за користування кредитом нараховуються на фактичний залишок суми кредиту. Всі нараховані проценти мають бути сплачені не пізніше дати кожного із наступних чергових платежів. Сторони погодили, що кредитодавець надає позичальнику оновлений графік платежів шляхом відображення такого графіку в особистому кабінеті позичальника. 
Відповідно до п. 4.5. договору у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитодавця у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються неустойка за договором; 2) у другу чергу сплачуються прострочена комісія за видачу кредиту (видачу додаткових коштів), проценти за користування кредитом та прострочена до повернення сума кредиту; 3) у третю чергу сплачуються комісія за видачу кредиту (видачу додаткових коштів), проценти за користування кредитом та сума кредиту.
До матеріалів справи позивачем також долучено примірник Правил про надання грошових коштів у кредит Фізичним особам-підприємцям для продуктів “Кредит 4 місяці” та “Кредит 6 місяців” Товариством з обмеженою відповідальністю “Бізнес позика” в редакції, що набрала чинності з 19.08.2024 (а.с.51-62, т.1).
В матеріалах справи наявна роздруківка (а.с.27-28), з якої вбачається, що 02.09.2024 позивач направив відповідачу пропозицію (оферту) щодо укладення вищевказаного договору з інформацією про зміст договору та позивача, яка була прийнята (акцептована) відповідачем (а.с. 38-47, т.1). 
До матеріалів справи позивачем долучено візуальну форму послідовності дій відповідача при укладені з позивачем кредитного договору (а.с. 48, т.1), яка свідчить про те, що 02.09.2024 були вчинені такі послідовні дії: за допомогою номеру телефону відповідач ідентифікувався і ІТС та зайшов в особистий кабінет; далі позивачем здійснено перевірку статусу відповідача; далі відповідач надав всю необхідну інформацію для формування позивачем належної пропозиції відповідачу; далі позивач направив (розмістив) відповідачу в ІТС індивідуальну оферту (з відповідними активними посиланнями), яка містить істотні умови договору; далі позивач направив в смс-повідомленні на номер відповідача одноразовий ідентифікатор UA-1568; далі відповідач ознайомився з офертою позивача та приймає її умови; далі відповідач акцептував умови оферти шляхом надсилання позивачу акцепту та підписання договору одноразовим ідентифікатором UA-1568; далі позивач підписав договір кваліфікованим електронним підписом відповідальної особи товариства, після чого електронний договір був укладений шляхом обміну електронними повідомленнями у порядку, визначеному ст. 12 Закону України “Про електронну комерцію”; далі, після укладення договору позивач направив (розмістив) відповідачу в ІТС підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа; далі договір, додатки до нього та Правила кредитування були відправлені відповідачу на електронну пошту, яка вказана як електронний засіб зв`язку з відповідачем; далі позивачем розміщено у електронному кабінеті відповідача підписаний договір та Правила кредитування в цілодобовому онлайн доступі. 
На підтвердження обставини перерахування на картковий рахунок відповідача суми кредиту у розмірі 11000,00 грн позивачем до матеріалів справи долучено видане ТОВ “Профітгід” підтвердження (а.с. 50, т.1), з якого вбачається, що кошти були перераховані відповідачу на виконання укладеного з позивачем кредитного договору в рамках укладеного між позивачем та договору ТОВ “Профітгід” договору про надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів від 04.11.2020 № ПГ-5 та на підставі інструкції (замовлення) позивача. Згідно з поданою позивачем інформацією кошти були перераховані відповідачу на картковий рахунок № 5218320000211770, номер транзакції - 42528-73290-38814, дата та час транзакції – 02.09.2024 о 17:28:49. 
Відповідно до наданої на запит суду АТ “ПУМБ” інформації (а.с. 97, т.1), на ім`я відповідача в банку було імітовано картку з вищевказаними реквізитами. При цьому, з наданої банком виписки по рахунку відповідача вбачається, що на рахунок відповідача 02.09.2024 о 17:28:49 були перераховані грошові кошти у розмірі 11000,00 грн. 
Як вбачається з долученого позивачем до матеріалів справи розрахунку заборгованості за договором (а.с. 11-14, т.1), відповідачем 21.09.2024 був проведений платіж за договором на суму 2983,20 грн, зарахований позивачем наступним чином: 1650,00 грн на погашення відсотків за користування кредитом; 610,00 грн в рахунок погашення комісії; 723,20 грн в рахунок погашення неустойки. Доказів здійснення відповідачем інших платежів матеріали справи не містять. 
Позивач зазначив, що відповідач користувався кредитом не дотримуючись умов договору та не погасив у повному обсязі як суму кредиту, так і нараховані позивачем проценти та комісію, у зв`язку з чим за відповідачем, станом на 23.10.2025, рахується прострочена заборгованість за кредитом в сумі 11000,00 грн, по процентам за користування кредитом в сумі 16940,00 грн та по комісії в сумі 1590,00 грн. При цьому розрахунок процентів позивачем здійснено в межах строку дії договору кредиту, а саме по 17.02.2025.
Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідач належним чином зобов`язання за укладеним між сторонами договором не виконав, здійснивши лише один частковий платіж, у зв`язку з чим допустив прострочення. Разом з тим суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення неустойки, оскільки на період дії воєнного стану позичальник звільняється від такої відповідальності. Відтак сплачені кошти, зараховані позивачем як неустойка, підлягають спрямуванню на погашення заборгованості за комісією. З урахуванням цього позов задоволено частково.
Предметом апеляційного перегляду даної справи є наявність або відсутність підстав для стягнення з Фізичної особи-підприємця Жечкової Юлії Олександрівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Бізнес Позика” боргу по тілу кредиту в сумі 11000 грн 00 коп, боргу по процентам в сумі 16940 грн 00 коп, боргу по комісії в сумі 866 грн 80 коп.
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом частини першої статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України).
Частиною 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України).
Як встановлено судом, між сторонами у справі виникли договірні правовідносини, за якими позивач зобов`язався надати відповідачу на відповідних умовах кредит, а відповідач, в свою чергу, зобов`язався використати та повернути кредит позивачу, а також сплатити відсотки за користування кредитом та комісійну винагороду за надання кредиту у розмірах та у строки, що визначені кредитним договором.
Відповідно до норм статей 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Таким чином, акцептуючи умови договору, відповідач підтвердив та прийняв всі його умови.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 зробила висновок про те, що закріплена статтею 204 ЦК України презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо оскарження договору в цілому, або в будь-якій їх частині, а отже вони є обов`язковим до виконання.
З урахуванням вищевикладеного, доводи відповідача щодо недоведеності умов кредитування, зокрема щодо процентів і інших платежів, оскільки відсутні докази ознайомлення відповідача з відповідними тарифами та правилами - не знайшли свого підтвердження.
Отже, наразі спірний договір є чинним, тому в силу вимог ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами, і зобов`язання за ним мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частина перша статті 527 ЦК України передбачає, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).
Як зазначалося вище, на підтвердження обставини перерахування на картковий рахунок відповідача суми кредиту у розмірі 11000,00 грн позивачем до матеріалів справи долучено видане ТОВ «Профітгід» підтвердження (а.с. 50, т.1), з якого вбачається, що кошти були перераховані відповідачу на виконання укладеного з позивачем кредитного договору в рамках укладеного між позивачем та договору ТОВ «Профітгід» договору про надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів від 04.11.2020 № ПГ-5 та на підставі інструкції (замовлення) позивача. 
Згідно з поданою позивачем інформацією кошти були перераховані відповідачу на картковий рахунок № 5218320000211770, номер транзакції - 42528-73290-38814, дата та час транзакції – 02.09.2024 о 17:28:49. 
Відповідно до наданої на запит суду АТ «ПУМБ» інформації (а.с. 97, т.1), на ім`я відповідача в банку було імітовано картку з вищевказаними реквізитами. При цьому, з наданої банком виписки по рахунку відповідача вбачається, що на рахунок відповідача 02.09.2024 о 17:28:49 були перераховані грошові кошти у розмірі 11000,00 грн. 
В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що витребувані судом докази щодо належності банківської картки та руху коштів не були отримані в повному обсязі, оскільки банк повідомив про неможливість надати детальну інформацію через недостатність даних для ідентифікації платежу. При цьому позивач та суд не вжили додаткових заходів для отримання необхідних доказів, у зв`язку з чим відсутні належні підтвердження факту перерахування 11 000 грн саме позивачем на рахунок відповідача.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Судова колегія вважає, що наданий Позивачем разом з позовною заявою документ від фінансового посередника ТОВ “ПрофітГід” (підтвердження щодо здійснення переказу коштів), як доказ перерахування кредитних коштів Боржнику, є належним, допустимим та достатнім доказом перерахування кредитних коштів позичальнику в розмірі 11 000,00 грн., що здійснено таким посередником 02.09.2024р. об 17:28:49, а в сукупності з інформацією, отриманою судом від АТ “ПУМБ”, згідно якої встановлено реальне надходження на рахунок Відповідача кредитних коштів у розмірі 11 000,00 грн. 02.09.2024р. о 17:28:49, є беззаперечним свідченням того, що кредитор належним чином виконав свій обов`язок та надав позичальнику кошти в користування.
Вищезазначені документи є документами первинної бухгалтерської документації, які повністю відповідають ст. 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” та Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.
Таким чином, наявні в матеріалах справи докази є належними, допустимими та достовірними доказами існування у Відповідача заборгованості за кредитним договором у відповідній сумі.
Так, за умовами договору відповідач прийняв на себе зобов`язання здійснювати на користь позивача платежі кожні 14 днів з 16.09.2024 по 03.02.2025 у розмірі 2260,00 грн та останній платіж 17.02.2025 – 2106,30 грн, а також погодився, що у разі не сплати будь-якого з платежів у строки, передбачені графіком, позивач має право здійснити відповідне коригування зобов`язань відповідача у визначеному договором порядку.
В порушення умов укладеного між сторонами договору відповідач не здійснив повернення у повному обсязі отриманого кредиту у визначений договором строк, а також не сплатив позивачу у повному обсязі погоджений договором розмір процентів та комісії, що не заперечується відповідачем.
Як вбачається з долученого позивачем до матеріалів справи розрахунку заборгованості за договором (а.с. 11-14, т.1), відповідачем 21.09.2024 був проведений платіж за договором на суму 2983,20 грн, зарахований позивачем наступним чином: 1650,00 грн на погашення відсотків за користування кредитом; 610,00 грн в рахунок погашення комісії; 723,20 грн в рахунок погашення неустойки. 
Колегія суддів зазначає, що добровільно та самостійно зробивши платежі з метою виконання умов Договору, відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання Договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду 23.12.2020 по справі №127/23910/14-ц.
Доказів здійснення відповідачем інших платежів матеріали справи не містять.
Враховуючи викладене у сукупності, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Бізнес Позика” до Фізичної особи-підприємця Жечкової Юлії Олександрівни підлягають частковому задоволенню, а саме стягнути з відповідача на користь позивача 11000,00 грн прострочених платежів по тілу кредиту, 16940,00 грн прострочених платежів по процентам та 866,80 грн прострочених платежів за комісією, з урахуванням відсутності підстав для стягнення неустойки, оскільки на період дії воєнного стану позичальник звільняється від такої відповідальності.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційні скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 ч.1 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Жечкової Юлії Олександрівни на рішення Господарського суду Одеської області від 15.01.2025 у справі №916/4395/25 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 15.01.2025 у справі №916/4395/25 - залишити без змін.
Постанова в порядку статті 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення. Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді: Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська