ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 березня 2026 року
м. Київ
справа № 631/559/16
провадження № 51 - 112 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,
та в режимі відеоконференції:
засудженого ОСОБА_6 ,
його захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015220390000739 від 21 листопада 2015 року, щодо 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Нова Водолага Нововодолазького району Харківської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
за ст. 121 ч. 2 КК України, 
за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 27 червня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Зміївського районного суду Харківської області від 27 червня 2023 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 121 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 вказано рахувати з 27 червня 2023 року.
На підставі ст. 72 ч. 5 КК України в редакції Закону від 26 листопада 2015 року 
№ 838-VIIІ у строк покарання ОСОБА_6 зараховано попереднє ув`язнення з 
21 листопада 2015 року по 24 листопада 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили до ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та взято його під варту в залі суду.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 : на користь потерпілої ОСОБА_8 
17 867 гривень на відшкодування матеріальної шкоди та 300 000 гривень моральної шкоди; на користь малолітньої ОСОБА_9 300 000 гривень на відшкодування моральної шкоди; на користь держави 4 763 гривні 16 копійок процесуальних витрат за проведення судової молекулярно-генетичної експертизи.
Прийнято рішення щодо речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 21 листопада 2015 року о 02 годині 50 хвилин в літній кухні домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час сварки з ОСОБА_10 , що виникла після спільного вживання спиртних напоїв, на ґрунті неприязних відносин, з метою заподіяння тілесних ушкоджень взяв дерев`яну биту, підійшов до ОСОБА_10 і завдав останній вказаною битою не менше шести ударів по голові та п`ять ударів по тулубу і кінцівках, заподіявши тяжкі тілесні ушкодження, від яких того ж дня о 08 годині 30 хвилин ОСОБА_10 у лікарні померла.
Смерть ОСОБА_10 настала у результаті гострого порушення мозкового кровообігу на фоні травматичного шоку, розвиток яких зумовила закрита черепно-мозкова травма з крововиливом під тверду оболонку мозку, забоєм головного мозку та множинними забитими ранами голови.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року зазначений вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без зміни, а апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 - без задоволення.
Постановою Верховного Суду від 02 липня 2024 року скасовано ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року щодо ОСОБА_6 і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7  залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.
Зараховано ОСОБА_6 у строк відбуття покарання: період його попереднього ув`язнення з 27.06.2023 по 20.11.2023 та з 02.07.2024 по 27.08.2025 з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі; період його утримання під вартою з 21.11.2023 по 01.07.2024 з розрахунку, що одному дню тримання під вартою відповідає один день позбавлення волі.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок і ухвалу щодо ОСОБА_6 , визнати його невинуватим за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ст. 121 ч. 2 КК України, та виправдати за недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення. Надаючи власну оцінку фактичним обставинам справи та дослідженим судом першої інстанції доказам і показанням, заперечує висновки судів попередніх інстанцій про підтвердження їх сукупністю того, що саме ОСОБА_6 наносив тілесні ушкодження ОСОБА_10 . Вважає, що судами не надано належної оцінки показанням ОСОБА_6 про те, що ці ушкодження наносив свідок ОСОБА_12 , який дав неправдиві показання щодо обставин подій, що відбулися 21 листопада 2015 року за його безпосередньою участю. Також вказує про те, що судами не перевірено пояснення ОСОБА_6 щодо застосування до нього недозволених методів досудового слідства та нанесення йому тілесних ушкоджень з метою отримання потрібних слідству показань. Наводить інші доводи щодо допущених, на його думку, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судами першої та апеляційної інстанцій. 
Заперечень на касаційну скаргу захисника від учасників судового провадження не надходило. 
Учасникам судового провадження повідомлено про час та місце касаційного розгляду. Заяв про відкладення касаційного розгляду від інших учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.
Позиції учасників судового провадження 
Засуджений та його захисник у судовому засіданні підтримали касаційну скаргу, вважали її обґрунтованою та просили її задовольнити. 
Прокурор у судовому засіданні вважала касаційну скаргу необґрунтованою і просила залишити її без задоволення. 
Мотиви Суду 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасника судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального
та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу,
та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України
та на які є посилання у касаційній скарзі, не є відповідно до вимог
ст. 433 ч. 1, ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, тобто злочину, передбаченого ст. 121 ч. 2 КК України, відповідає встановленим обставинам та підтверджується безпосередньо дослідженими і оціненими доказами.
Допитаний місцевим судом ОСОБА_6 заперечив висунуте йому обвинувачення, вину не визнав і показав, що 21 листопада 2015 року він став свідком того, як в приміщенні літньої кухні, де він перебував разом із ОСОБА_13 та ОСОБА_14 між останніми почалася сварка, в ході якої ОСОБА_15 почав наносити удари ОСОБА_10 битою по голові. На його намагання зупинити ОСОБА_16 , останній вдарив і його, після чого ОСОБА_6 пішов додому спати. Таким чином ОСОБА_6 указав на ОСОБА_12 як на особу, яка нанесла ОСОБА_10 удари битою, заподіявши тілесні ушкодження, від яких остання згодом померла. 
Допитаний місцевим судом свідок ОСОБА_12 заперечив таку версію подій ОСОБА_6 і навпаки зазначив, що сварка була між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , яка розмовляла по телефону зі своїм хлопцем, а ОСОБА_6 їй заважав. Коли вона відштовхнула ОСОБА_6 , останній схопив биту, яка була на кухні і наніс їй близько 10 ударів, від яких вона впала на диван. У подальшому свідок вдарив ОСОБА_6 у щелепу та забрав биту. 
Отже, ОСОБА_6 указав на ОСОБА_12 , як на особу, яка наносила удари битою ОСОБА_10 , а ОСОБА_12 навпаки вказав про те, що удари битою ОСОБА_10 наносив ОСОБА_6 . При цьому як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_12 підтвердили, що всі вони перебували в стані алкогольного сп`яніння. 
Таким чином, враховуючи суперечливі показання ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , в умовах відсутності інших безпосередніх свідків події, що відбулась 21 листопада 2015 року за участю ОСОБА_6 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , внаслідок яких остання померла, для встановлення судом першої інстанції дійсних обставини події, що відбулась в приміщенні літньої кухні за їх участю, цьому суду необхідно було надати оцінку сукупності зібраних та досліджених у судовому засіданні інших письмових доказів.
Суд першої інстанції дослідив та дав оцінку протоколу огляду місця події від 21.11.2015 та доданій до нього фото-таблиці, з якого встановлено, що підлога в кімнаті літньої кухні, де відбувались події, була забризкана та місцями залита кров`ю.
Врахувавши висновки експертів № 106-ц від 16.02.2016, № 415-МК від 13.01.2016, якими виявлено та оцінено сліди крові на речах ОСОБА_6 , у яких він перебував 21.11.2015, місцевий суд вказав на неправдивість показань ОСОБА_6 про те, що він проповз по підлозі, оскільки його штани та верхній одяг у такому разі мали бути просочені кров`ю, чого вказаними висновками виявлено не було. Навпаки на штанах ОСОБА_6 на передній частині та на задній частині виявлено сліди крові у вигляді одиничних бризок. На його куртці виявлено сліди крові на рукавах у вигляді бризок та ланцюжків, на капюшоні та задній поверхні куртки, на передній частині футболки виявлені сліди крові у вигляді мілких бризок, на штанах виявлені сліди крові на передній частині і задній частині у вигляді бризок та ланцюжків.
При цьому суд зазначив, що показання свідка ОСОБА_12 в частині того, що він знаходився поряд з ОСОБА_6 , коли той наносив удари битою ОСОБА_10 повністю підтверджуються, зокрема наявними у нього слідами крові, які пояснюють їх утворення в момент того, як ОСОБА_12 забирав у ОСОБА_6 биту та відбувалася боротьба. На вказаний момент, як слідує із показань ОСОБА_12 , ОСОБА_6 вже наніс удари ОСОБА_10 , а тому бита і сам ОСОБА_6 вже були в крові. 
Суд зазначив, що ці висновки судових експертиз спростовують показання ОСОБА_6 , оскільки наявність бризок та їх кількість по всій поверхні його одягу (куртка, футболка, брюки), у тому числі на задній його частині могли утворитися при неодноразових ударах ОСОБА_6 битою по скривавленій або такій, що кровоточить поверхні з подальшим їх розльотом. Наявність бризок крові по усіх поверхнях капюшона і на спинці у верхньому відділі куртки ОСОБА_6 також вказує на те, що саме він тримав биту, розмахував нею та наносив удари по скривавленому тілу.
Крім того, судом встановлено, що на одязі ОСОБА_6 , в якому він був одягнутий на час скоєння кримінального правопорушення, виявлена кров групової приналежності потерпілої ОСОБА_10 у вигляді множинних бризок точкової округлої овальної форми, а також у формі знаків оклику (висновки судово - медичної експертизи № 414-МК від 13.01.2016, № 123-И/16 від 05.02.2106, № 1310-С/2015 від 16.12.2015)
Механізм утворення бризок утворився при дробленні капель крові, які отримали кінетичну енергію внаслідок переважаючої сили дій інерції і такої, що поєдналися діями сил тяжіння і в даному випадку виникли при неодноразових ударах битою по закривавленій, або такій, що кровоточить поверхні, з їх наступним розльотом.
Місцевий суд дійшов до висновку про те, що кров у виді бризок з кінетичною енергією та характерних крапель виявлена на одязі ОСОБА_6 , належить потерпілій ОСОБА_10 , що підтверджується висновком судової молекулярно - генетичної експертизи № 47 від 15.03.2016, якою встановлені сліди крові хоча і однакової групової приналежності з ОСОБА_6 , проте належать особі жіночої генетичної статі. Ці сліди крові виявлені на куртці, штанах, які вилучені у ОСОБА_6 . При цьому ОСОБА_6 не зміг пояснити суду, у який спосіб з`явилися бризки крові потерпілої ОСОБА_10 з прискоренням на його одязі. 
За таких обставин, суд вказав, що співпадіння групової приналежності крові ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , яка виявлена на його одязі, не є доказом невинуватості ОСОБА_6 , оскільки бризки точкової округлої овальної форми, а також у формі знаку оклику на одязі ОСОБА_6 не могли утворитися від його рани, оскільки згідно висновку судово - медичної експертизи №132-НВ/15 від 21.11.2015 у ОСОБА_6 були встановлені тілесні ушкодження у вигляді забійної рани волосяної частини голови тім`яної області, закрита тупа травма нижньої щелепи в проекції лівої гілки, і вказаною експертизою не встановлено, що удар йому наносився тупим твердим предметом по закривавленій або такій що кровоточить поверхні.
Судом першої інстанції також були враховано і те, що свідок ОСОБА_12 одразу під час проведення з ним слідчого експерименту 22.11.2015 вказав на обставини події, за яких ОСОБА_6 наніс удари битою ОСОБА_10 . У той же час ОСОБА_6 відмовився від показань відповідно до ст. 63 Конституції України. 
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, в тому числі висновки експертиз, та інші наявні в матеріалах провадження письмові докази, врахувавши показання ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_12 , а також інших свідків, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що саме ОСОБА_6 умисно наніс ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження, що спричинило її смерть, чим скоїв злочин, передбачений ст. 121 ч. 2 КК України.
Щодо показань свідків ОСОБА_17 , на які посилається захисник у касаційній скарзі та які, на його думку, підтверджують версію сторони захисту щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 саме ОСОБА_12 , то суд першої інстанції врахував, що вони не були безпосередніми свідками події, а, будучи допитаними в суді першої інстанції, надали показання щодо відомих їх обставин події, які відбулися вже після нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 та які не вказували про те, що ОСОБА_12 вчинив злочин. 
При цьому суд першої інстанції безпосередньо в судовому засіданні дослідив усі докази, на які послався у вироку, забезпечивши стороні захисту можливість давати пояснення та показання з приводу обвинувачення, збирати і подавати суду докази, висловлювати в судовому засіданні свою думку та користуватись своїми правами, і відхилив версію сторони захисту, зазначивши у вироку ґрунтовні мотиви такого рішення. 
Відповідно до вимог ст. 374 КПК України у вироку зазначено формулювання обвинувачення ОСОБА_6 , визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення. 
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України.
Захисник засудженого  ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7  не погодився із вироком суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, більшість доводів якої є аналогічними доводам касаційної скарги захисника щодо незаконності та необґрунтованості вироку суду. 
Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених 
у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
При залишенні апеляційної скарги без задоволення суд апеляційної інстанції має зазначити підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, тобто процесуальний закон вимагає від суду проаналізувати доводи, викладені в апеляційній скарзі, і дати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке веде до скасування судового рішення.
Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах доводів апеляційної скарги захисника, перевірив викладені у ній доводи, визнав їх безпідставними та належним чином мотивував таке своє рішення, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що сукупність зібраних доказів підтверджує вину ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 121 ч. 2 КК України. 
Апеляційний суд вказав, що зібрані у справі докази, які місцевий суд поклав в основу обвинувального вироку, є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення ОСОБА_6 та визнані місцевим судом доведеними. 
Відхиляючи доводи апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції погодився з місцевим судом у тому, що показання свідка ОСОБА_12 узгоджуються із іншими доказами, зокрема висновками судово-медичних, судово-імунологічних експертиз та висновком судової молекулярно-генетичної експертизи, та спростовують протилежні показання ОСОБА_6 . 
Крім того, суд апеляційної інстанції визнав безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про застосування до ОСОБА_6 недозволених методів досудового розслідування, що полягало у нанесенні йому побоїв поліцейськими та здобуття працівниками правоохоронних органів недопустимих доказів, пославшись на досліджені під час апеляційного розгляду матеріали кримінального провадження № 42016221400000012 від 26.02.2016 за ст. 365 ч. 2 КК України, внесені до ЄРДР за заявою ОСОБА_6 . Так, відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 26.06.2019 провадження № 42016221400000012 від 26.02.2016 за ст. 365 ч. 2 КК України закрито на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях співробітників Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 365 ч. 2 КК України.
Із змісту постанови та матеріалів кримінального провадження колегія суддів апеляційного суду встановила, що слідчий ДБР всебічно та повно провів розслідування заяви ОСОБА_6 , а саме: допитав всіх осіб, на яких вказував ОСОБА_6 , як таких, що спричиняли йому тілесні ушкодження, або були свідками цього, або тих, кому він повідомляв про його побиття поліцейськими з метою отримання від нього визнавальних показань, у тому числі експерта ОСОБА_25 , чергового лікаря ОСОБА_26 , а також дослідив висновки судово медичної експертизи. Жодна із допитаних осіб не підтвердила обставини, викладені у заяві ОСОБА_6 . Допитані особи також вказували на те, що ОСОБА_6 взагалі не пам`ятав обставин події, а тому будь-які показання не надавав. Крім того, як було встановлено слідчим ДБР і не заперечувалося самим ОСОБА_6 , останній скаржився медичним працівникам лише на біль у щелепі і під час його огляду було встановлено наявність перелому щелепи. ОСОБА_6 вказав, що вказаний перелом спричинив йому свідок ОСОБА_12 ще до його затримання працівниками поліції. Інші об`єктивні дані, які б вказували на застосування до ОСОБА_6 недозволених методів досудового розслідування, матеріали кримінального провадження не містять. 
Інформація про те, що вказана вище постанова про закриття кримінального провадження від 26.06.2019 була скасована або оскаржена стороною захисту не надано і така відсутня в матеріалах цього кримінального провадження щодо ОСОБА_6 . 
Таким чином, суд апеляційної інстанції визнав проведену перевірку заяви ОСОБА_6 повною та об`єктивною. 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що матеріали кримінального провадження містять дві заяви власника домоволодіння за місцем вчинення злочину ОСОБА_27 про надання дозволу правоохоронним органам проводити процесуальні дії в його домоволодінні за адресою АДРЕСА_2 . В суді першої інстанції, будучи допитами як свідок, ОСОБА_27 не заперечував правомірності присутності працівників правоохоронних органів у його помешканні і проведенні ними процесуальних дій огляду та слідчого експерименту, не заявляв про порушення його права. За таких обставин апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи захисника про недопустимість доказу протоколу огляду місця події від 21 листопада 2015 року з похідними від нього доказами, а також протоколів проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_12 від 22 листопада 2015 року та 11 грудня 2015 року.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Згідно зі ст. 404 ч. 3 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази,
які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
За змістом цієї норми процесуального закону учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції
не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.
Апеляційний суд не знайшов підстав для повторного дослідження доказів, оскільки захисник не обґрунтував у апеляційній скарзі чому відповідні докази були досліджені судом першої інстанції неповністю чи з порушеннями, та не встановив підстав для повторного дослідження доказів, а тому доводи касаційної скарги про недотримання апеляційним судом вимог ст. 404 ч. 3 КПК України
є необґрунтованими.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу захисника з дотриманням положень ст. 405 КПК України і дійшов правильного висновку,
що вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є обґрунтованим та вмотивованим.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на вирок місцевого суду, належним чином перевірив її доводи
про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, які в цій частині аналогічні доводам його касаційної скарги, визнав їх безпідставними, мотивував своє рішення та зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України, в ній зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу захисника визнано необґрунтованою та викладено докази, що спростовують її доводи. 
При цьому апеляційний суд відповідно до вимог ст. 439 ч. 2 КПК України виконав вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, зазначені в постанові Верховного Суду від 02 липня 2024 року. 
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ст. 121 ч. 2 КК України, та правильність кваліфікації його дій. 
Суд вважає, що суди нижчих інстанцій дотрималися вимог ст. 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК України. 
Відсутність у матеріалах кримінального провадження висновку судової генетичної експертизи з дослідженням пото-жирових слідів наявних під час вилучення та огляду дерев`яної бити не ставить під сумнів висновки судів про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину. За доводами касаційної скарги проведення такої експертизи забезпечило б можливість визначити особу, яка тримала цей предмет в руках під час вчинення злочину. Проте, судом першої інстанції встановлено, що биту в руках тримав спочатку ОСОБА_6 , а потім ОСОБА_12 . При цьому, за версією сторони захисту цю биту також тримали ОСОБА_12 , та ОСОБА_6 . Таким чином, захисником не обґрунтовано, яким чином проведення такої експертизи могло спростувати висновки місцевого суду щодо винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину. Крім того, сторона захисту не була позбавлена можливості заявляти клопотання про призначення такої експертизи, проте таким своїм правом не скористалася, а тому такі доводи касаційної скарги захисника є безпідставними. 
Крім того, необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що в судах обох інстанцій не надавалися та не досліджувалися речові докази, оскільки сторони кримінального провадження, зокрема і сторона захисту, не просили їх дослідити безпосередньо. Так, в судовому засіданні суду першої інстанції 22 червня 2023 року сторона захисту не заперечувала проти закінчення стадії з`ясування обставин і перевірки їх доказами та переходу до судових дебатів, указавши, що будь-яких доповнень не має. Під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції, після скасування попередньої ухвали апеляційного суду, сторона захисту також не просила апеляційний суд дослідити речові докази, а тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині є безпідставними. 
Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 цей стандарт доведення винуватості дотримано, оскільки за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і засуджений є винним у його вчиненні.
За таких обставин, підстав для задоволення касаційної скарги захисника, скасування вироку та ухвали щодо ОСОБА_6 і його виправдання за ст. 121 ч. 2 КК України колегія суддів не вбачає. 
Водночас, колегія суддів, враховуючи тривалість перебування вказаного кримінального провадження на розгляді в судах майже 10 років та практику Європейського суду з прав людини в цьому питанні, вважає за можливе, в порядку ст. 433 ч. 2 КПК України, вийти за межі касаційних вимог захисника, оскільки цим не погіршується становище засудженого, та пом`якшити призначене ОСОБА_6 покарання за ст. 121 ч. 2 КК України до 7 років позбавлення волі, змінивши вирок та ухвалу в цій частині. 
Таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації, є адекватним характеру вчинених ним дій, їх небезпечності та відомостям про його особу. 
Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.
В порядку ст. 433 ч. 2 КПК України вирок Зміївського районного суду Харківської області від 27 червня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року щодо ОСОБА_6 змінити.
Пом`якшити ОСОБА_6 покарання за ст. 121 ч. 2 КК України до 7 років позбавлення волі.
В решті судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3