Справа № 183/6227/25
№ 2/183/2174/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2026 рокуСамарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: 

головуючої судді – Сороки О.В.,
за участю секретаря судових засідань – Шевченко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Орган опіки та піклування виконавчого комітету Самарівської міської ради в особі служби у справах дітей, про позбавлення батьківських прав,

за участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника третьої особи Половинки В.А.,-

в с т а н о в и в:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить позбавити його батьківських прав щодо дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також вирішити питання щодо судових витрат.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 вона народила син ОСОБА_3 , батьком якого є відповідач по справі, з яким вона не перебувала у зареєстрованому шлюбі. 
Позивачка зазначає, що фактично вона разом з сином та ОСОБА_2 до листопада 2013 року проживали в АДРЕСА_1 , однак з листопада 2013 року відповідач не проживає разом з нею однією сім`єю.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2010 року по справі № 183/5690/14 з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання сина до досягнення ним повноліття. 
Відповідач, починаючи з листопада 2013 року, жодного разу не бачив своєї дитини, сином не цікавився, жодної участі в житті дитини не приймав та не приймає, не сплачує аліментів на його утримання, не піклується про його здоров`я, не цікавиться його успіхами у навчанні або ж іншими досягненнями. 
Тобто, відповідач повністю ігнорує дитину та тривалий час не виконує свої батьківські обов`язки. Місце проживання відповідача відповідачу достеменно невідоме, жодного разу після припинення спільного проживання відповідач не з`являвся у житті дитини, така байдужість батька до власного сина негативно впливає на розвиток дитини, як складову виховання, відповідачем створені умови, які шкодять інтересам дитини. 
Така поведінка відповідача, на думку позивача, суттєво шкодить дитині, а його відношення до сім`ї виключає виховання дитини в умовах поваги та любові.
У 2022 році позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , який і приймає активну участь у вихованні її сина.
Не маючи іншого виходу, діючи, насамперед в інтересах дитини, позивач звернулась до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2025 року було відкрите провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі (а.с. 27).
Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2026 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 49).
Позивач в судовому засіданні позов підтримала, надала суду пояснення про те, що батько дитини, починаючи з листопада 2013 року не виконував батьківські обов`язки щодо дитини, таке невиконання вимог закону є свідомим та направленим на шкоду інтересам дитини. Так, ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 в 2013 році був засуджений до позбавлення волі за вчинення злочину (зґвалтування) неповнолітньої дитини. Протягом відбування покарання він жодним чином не поцікавився життям дитини, не сплачував аліменти на його утримання, після звільнення з місць позбавлення волі, життям дитини не цікавився взагалі. Позивачка наполягає на тому, що така поведінка та байдужість батька шкодить інтересам дитини, тому наполягає на позбавленні його батьківських прав. Крім того, позивачка пояснила, що з нинішнім чоловіком вона народила доньку, однак, між собою вони не ділять дітей, виховують їх в дусі сімейних цінностей, ОСОБА_4 замінив батька ОСОБА_5 та має намір його всиновити, а ОСОБА_5 його вважає справжнім батьком, бо ніколи не знав біологічного батька.
Відповідач відзив на позов не подав, повторно в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома, тому суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, провів заочний розгляд справи.
Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Самарівської міської ради Половинка В.А. в судовому заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини, які були встановленні при підготуванні висновку Органу опіки та піклування.
В судовому засіданні була вислухана думка малолітнього ОСОБА_3 , який надав суду пояснення про те, що не знає свого біологічного батька ОСОБА_2 , його вихованням та утриманням займається ОСОБА_4 , його він і називає батьком, бажає бути усиновленим, носити його прізвище.
Вислухавши пояснення сторін, думку малолітньої дитини, дослідивши подані докази, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 являються батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с. 17).
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2014 року по справі № 183/5690/14 з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 58 гривень щомісяця, починаючи з 02 вересня 2014 року до досягнення ним повноліття.
Згідно розрахунку заборгованості по аліментам, ОСОБА_2 жодного разу не сплачував аліменти на утримання сина, внаслідок чого заборгованість по аліментам станом на 01.05.2025 року становить 128762,05 грн. (а.с. 4-8).
В свою чергу, ОСОБА_6 22 жовтня 2022 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , внаслідок чого їй присвоєне прізвище ОСОБА_7 (а.с. 20).
Суду надано достатньо доказів про те, що батько дитини ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по утриманню та вихованню дитини, збереженню її здоров`я. Тривалий час батько не спілкується з сином, не проявляє батьківської турботи, про що свідчать матеріали, що були предметом дослідження під час складання висновку органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав.
Станом на 01.05.2025 року батько мав заборгованість зі сплати аліментів.
Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_2 був засуджений за вчинення злочину проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, що був скоєний ним у 2015 році, відбував покарання у виді позбавлення волі, про що свідчить інформація з Єдиного державного реєстру судових рішень. 
Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону, а саме.
Відповідно до статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 9 Конвенції, на держави-учасниці покладається обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі статтею 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. 
До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 19 червня 2023 року по справі № 568/854/22.
Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Відповідно до статті 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Згідно з пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Згідно з пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідність харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений статтею 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України, такий перелік має виключний характер.
Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (Конвенція ООН про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Відповідно до статті 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що від виконання обов`язків з виховання дитини, визначених ст. 150 СК України, відповідач свідомо ухиляється. 
Поряд з цим, статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.
У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
В свою чергу, відповідачем по справі суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених в позові.
Відповідно до висновку Орган опіки та піклування виконавчого комітету Самарівської міської ради третя особа вважає не доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки не встановлено будь-яких обставин, за якими було б доцільно позбавити його батьківських прав відносно малолітньої дитини (а.с. 37-41).
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду наголосила, що передбачена ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України обов`язковість висновку органу та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися, у разі якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними доказами.
Тому беручи до уваги письмові докази, наявні у матеріалах справи, що свідчать про безучасність батька у житті власної дитини, його систематичне ухилення від сплати аліментів, а також пояснення матері, надані нею у судовому засіданні, та думку самого неповнолітнього ОСОБА_3 , суд вважає, що вказаний висновок, є таким що не підлягає взяттю до уваги при постановлені судового рішення.
Тлумачення частини шостої статті 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. 
Отже, висновок має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову або для відмови в задоволенні позову про позбавлення одного з батьків батьківських прав.
Однак суд вважає зазначені висновки комісії безпідставними, такими, що не узгоджуються з іншими матеріалами справи, батько протягом тривалого часу не спілкується з сином, не приймає участі у його вихованні, не дбає про його потреби, не дає тої любові, якої потребує дитина, не піклується про його фізичний та психологічний розвиток, не цікавиться станом його здоров`я.
Суд також враховує ту обставину, що ОСОБА_2 був повідомлений про наявність у провадженні Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області провадження стосовно доцільності позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина, між тим зацікавленості відповідач до позову не виявив, у судове засідання не з`явився, заперечень чи клопотань не надав.
Матеріали справи містять належні докази винних дій щодо дитини, які необхідні для позбавлення батьківських прав батька, а саме заборгованість по аліментам станом, яка допущена за весь період стягнення та свідчить про умисне ухилення батька від виконання свого обов`язку щодо утримання дитини, і лише той факт, що ОСОБА_2 відбував покарання за вчинення злочину в умовах ізоляції від суспільства, внаслідок чого не був притягнути до кримінальної відповідальності за умисне ухилення від сплати аліментів, не обмежує позивача у доведенні факту винних та свідомих дій відповідача.
Таким чином, за результатами розгляду справи, встановивши фактичні обставини справи, взявши до уваги та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам на предмет їх належності, допустимості та достатності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
При цьому, обраний позивачем спосіб захисту відповідає приписам ст.16 ЦК України та є ефективним для захисту прав дитини, відповідає його законним інтересам.
Відповідно до ч.6 ст.164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили необхідно надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки суд прийшов висновку про задоволення позовних вимог, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Орган опіки та піклування виконавчого комітету Самарівської міської ради в особі служби у справах дітей, про позбавлення батьківських прав, - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , батьківських прав щодо дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з моменту його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 .
Третя особа – орган опіки та піклування виконавчого комітету Самарівської міської ради, ЄДРПОУ 04052206, місцезнаходження: вул.Гетьманська, 14, м.Самар, Дніпропетровська область, 51200

Суддя О.В. Сорока