Справа № 420/1249/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту кіберполіції Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, – 

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту кіберполіції Національної поліції України, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту Кіберполіції Національної поліції України щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні;
- стягнути з Департаменту Кіберполіції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 20 757,45 грн. (двадцять тисяч сімсот п`ятдесят сім гривень 45 копійок). 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходив службу у Департаменті кіберполіції Нацональної поліції України з 10.08.2016 року по 31.12.2017 року. Відповідачем на виконання рішення по справі № 420/7171/25 було перераховано та сплачено позивачу індексацію грошового забезпечення 17.12.2025 на суму 3023,42 грн., однак, відповідна сума повинна була бути сплачена йому при звільненні 31.12.2017, у чому вбачається порушення ст.116 КЗпП. Позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо отримання нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема індексації за рішенням суду. На вказане звернення позивач отримав лист, в якому відповідач повідомив про відсутність підстав для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою від 22.01.2026 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків позову.
Ухвалою від 29.01.2026 року відкрито провадження в адміністративній справі та визначено, що розгляд справи буде проводитись за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи на підставі ст. 262 КАС України у межах строків, визначених ст. 258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті.
До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що у період з 10.08.2016 по 31.10.2017 законодавство України не передбачало поширення дії Порядку проведення індексації грошових доходів населення на поліцейських. Лише постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 № 782 було внесено зміни до пункту 2 зазначеного Порядку, якими його дію поширено на поліцейських. Вказані зміни набрали чинності 24.10.2017. Отже, до цієї дати у поліцейських було відсутнє законодавчо визначене право на індексацію грошового забезпечення, а у відповідача — відповідний обов`язок щодо її нарахування та виплати. 
Отже, на момент звільнення Позивача 31.12.2017 відповідач діяв у межах та у спосіб, визначений законом, відповідно до вимог статті 19 Конституції України, та не мав правових підстав для нарахування індексації грошового забезпечення у тому вигляді, який був встановлений судом у подальшому.
На дату звільнення позивача спірна індексація не була визначена як обов`язкова до виплати, оскільки відповідне право було встановлено лише судом у 2025 році. Таким чином на день звільнення позивача зі служби спору щодо необхідності нарахування та виплати сум індексації, а тим паче їх розміру, позивачем не заявлялося та, відповідно такого спору не існувало, тому у відповідача не існувало обов`язку включати цю суму до розрахунку при звільненні, а отже, відсутнє порушення статті 116 КЗпП України.
За приписами ч.5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідно до п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відтак, справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 проходив службу в поліції у Департаменті Кіберполіції Національної поліції України.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.05.2025 року по справі №420/7171/25 позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Департаменту Кіберполіції Національної поліції України щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 10.08.2016 по 31.12.2017; зобов`язано Департамент Кіберполіції Національної поліції України нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 10.08.2016 по 31.12.2017.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.10.2025 року по справі №420/7171/25 апеляційну скаргу Департаменту кіберполіції Національної поліції України задоволено частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.05.2025 року змінено, викладено другий та третій абзаци його резолютивної частини у наступній редакції: 
«Визнати протиправною бездіяльність Департаменту Кіберполіції Національної поліції України щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 10.08.2016 по 31.10.2017.
Зобов`язати Департамент Кіберполіції Національної поліції України нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 10.08.2016 по 31.10.2017».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року залишено без змін.
16.12.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі № 420/7171/25 Департаментом кіберполіції Національної поліції України виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у розмірі 3023,42 грн. 
Посилаючись на те, що остаточний розрахунок з позивачем при звільненні зі служби був проведений лише 17.12.2025 року, чим порушено ст. 116 КЗпП, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19, 43 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 19, 43 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини між стонами виникли з питання нарахування та виплатити позивачу, якій був військовослужбовцем, середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку на підставі ст.117 КЗпПУ.
Згідно ст. 94 Закону України “Про Національну поліцію” поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається Кабінетом Міністрів України залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.
Разом з тим, ні Законом України “Про Національну поліцію”, ні іншими нормативно-правовими актами не врегульовано порядок відшкодування середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні поліцейського зі служби. 
При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
За приписами ст.116 КЗпПУ (в редакції Закону України від 02.04.2020 №2352-IX) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпПУ (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Після набрання 19 липня 2022 року чинності Законом №2352-IX строк виплати за затримку при звільненні законодавець обмежив 6 місяцями, що зі сторони законодавця є логічно-послідовним, враховуючи сталу судову практику, що не виплата не тільки нарахованих та несплачених сум заробітку працівнику (роботодавець усвідомлює свою відповідальність), але не нарахованих і несплачених сум заробітку (тобто роботодавець вважає виконаними свої обов`язки щодо розрахунку зі звільненим працівником), не обмежується строком звернення до суду, тобто такий працівник (службовець) може звернутися до суду у будь-який, у тому числі тривалий, час після звільнення до суду, що безпосередньо впливає на час затримки при звільненні.
Між тим, за правовими висновками Верховного Суду вказані зміни в КЗпПУ фактично не вплинули на розрахунок за затримку при звільненні осіб, яким затримка розрахунку почалась до 19 липня 2022 року.
При цьому Верховний Суд також вказує, що в новій редакції законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові. Але і до цього редакція ст.117 КЗпПУ не містила положень щодо застосування принципу співмірності. Вказаний принцип став застосовуватись при розгляді справ даної категорії за судовою практикою Верховного Суду та ВПВС.
Аналізуючи положення ч.2 ст.117 КпПУ Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що ч.2 ст.117 КпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпПУ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦКУ, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпПУ, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Судом встановлено, що позивачу на виконання рішення суду виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 3023,42 грн.
Як вбачається з розрахункових листів, виданих Департаментом кіберполіції Національної поліції України, середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 складає 344,43 грн. 
Період за час затримки розрахунку при звільненні становить 1843 днів, а саме з 01.01.2018 року (наступний день після звільнення зі служби) до 18.07.2022 року становить 1658 днів, та за період з 19.07.2022 року по 17.12.2025 року (шість місяців відповідно до статті 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ) становить 184 календарних днів. 
Сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаний період, становить 634 784,49 грн. (344,43 грн. х 1843 днів). 
Водночас, оцінюючи розмір середнього грошового забезпечення, яке належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.
У порівнянні із розміром присудженого позивачу грошового забезпечення (3023,42 грн), виплаченого відповідачем на виконання рішення суду, суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 634 784,49 грн не можна вважати співмірною.
Таким чином, суд дійшов переконання про наявність дисбалансу між сумою коштів, яку прострочив відповідач, і сумою середнього грошового забезпечення за час затримки цієї виплати, а тому вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити таку виплату.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Отже, положення Цивільного кодексу України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин, а у цьому випадку спорів щодо проходження і звільнення з публічної служби.
Згідно із пунктом шостим частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Хоча законодавство не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні, у таких правовідносинах працівник має діяти добросовісно, утримуючись від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина друга статті 13 Цивільного кодексу України), та, не зловживаючи правом в інших формах (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).
Оскільки відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена у часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.
У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, з урахуванням середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 805/3167/18-а, від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18.
У контексті викладеного суд зазначає, що сума виплаченого позивачу грошового забезпечення на виконання судового рішення є меншою, ніж визначена судом сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні.
Як свідчать матеріали справи, сума виплаченого боргу з затримкою становить 3023,42 грн. 
Суми, належні при звільненні становлять 3023,42 грн. (виплачена за рішенням суду заборгованість по індексації з затримкою при звільненні) + 89542,97 (виплачене грошове забезпечення при звільненні без затримки ) = 92 566,39 грн. 
Зокрема, частка суми грошового забезпечення у відношенні із середнім грошовим забезпеченням за час затримки розрахунку при звільненні становить: 3023,42 грн. / 92 566,39 грн. х 100% = 3,27% 
Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки становить 20757,45 грн (634 784,49 грн * 3,27% =20 757,45 грн).
Розглянувши в цій частині справу у відповідності до ч.2 ст.9 АС України в межах позовних вимог, суд дійшов висновку про їх задоволення шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 розмірі 20757,45 грн.
Частиною 1 ст.2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За приписами ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з п. 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Ruiz Torija v.” від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно положень ст.75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З урахуванням висновку суду про задоволення позову, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 1064,96 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 7, 9, 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту кіберполіції Національної поліції України (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 19, код ЄДРПОУ 40116400) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Департаменту кіберполіції Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Стягнути з Департаменту кіберполіції Національної поліції України (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 19, код ЄДРПОУ 40116400) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 в розмірі 20757,45 грн. (двадцять тисяч сімсот п`ятдесят сім гривень,сорок п`ять копійок).
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту кіберполіції Національної поліції України (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 19, код ЄДРПОУ 40116400) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1064,96 (одна тисяча шістдесят чотири гривні, дев`яносто шість копійок).
Рішення набирає законної сили у порядку ст. 255 КАС України.
Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст. 295-297 КАС України.

Суддя Самойлюк Г.П.