Справа № 624/1117/25 
№ провадження 2/624/38/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року Кегичівський районний суд Харківської області в складі: головуючого - судді Богачової Т.В., з участю секретаря Лебідь Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Кегичівки, Берестинського району, Харківської області в порядку загального позовного провадження позовну заяву  ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» про розірвання договору оренди землі,
в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом про розірвання договору оренди земельної ділянки № 54 від 06.06.2017, укладений між нею та відповідачем, предметом якого є земельна ділянка площею 4,7396 га, кадастровий номер 6323181000:16:002:003, розташована за адресою: Харківська область, Берестинський район, сільська рада Вовківка. Крім цього, просить скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди від 22.06.2017, номер запису про інше речове право 21153671 щодо зазначеної земельної ділянки.
Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є власником зазначеної земельної ділянки. На підставі договору оренди землі № 54 від 06.07.2017 (речове право зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 21153671 від 22.06.2017) позивач передала зазначену земельну ділянку в строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 49 років орендарю – відповідачу у справі. Відповідно до п. 5 договору оренди землі орендна плата вноситься у розмірі 6,5% від нормативної грошової оцінки і становить 11254,66 гривень. Крім того, відповідно до умов договору позики від 24.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Кегичівського РНО Удовиченко С.О. та зареєстрованого в реєстрі № 1003, позивач отримала від відповідача в позику грошові кошти в сумі 180000,00 гривень без процентів, з урахуванням індексації відповідно до рівня інфляції національної валюти України зі строком повернення 03.08.2065. За взаємною згодою сторін (зокрема, засвідченою розпискою позивача від 24.10.2017) орендна плата, нарахована за вищевказаним договором оренди землі, мала зараховуватися як часткове повернення позики за договором позики. Протягом восьми років договір виконувався сторонами, але у липні 2025 року, позивачу стало відомо про неспівмірно велику суму залишку боргу за договором позики. Листом № 126 від 01.09.2025 відповідач надав відомості про нараховану орендну плату за 2017-2024 роки, яка пішла у залік частини позики згідно домовленості. З наведеного розрахунку вбачається, що орендна плата нараховувалась без індексації, а тому недонарахував орендну плату за цей період 19487,33 гривні.
Ухвалою суду від 05.12.2025 провадження у справі було відкрито, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засідання.
Не погоджуючись із позовною заявою представником відповідача, адвокатом Лобач Н.І., подано відзив на позовну заяву в якому просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне: ОСОБА_1 (позивач) є власником земельної ділянки площею 4,7396 кадастровий номер 6323181000:16:002:003, розташованої за адресою: Харківська обл., Берестинський р-н (раніше Кегичівський р-н), с/рада Вовківка. На підставі договору оренди землі № 54 від 06.06.2017 року (речове право зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 21153671 від 22.06.2017) позивач передала вказану земельну ділянку в строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 49 років орендарю Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «НАДІЯ» (відповідач). Відповідно до п. 5 договору оренди землі орендна плата вноситься у розмірі 6,5% від нормативної грошової оцінки і становить 11254,66 грн. Крім того, між сторонами укладено договір позики від 24.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Кегичівського РНО Удовиченко С.О. та зареєстрованого реєстрі за № 1003, позивач отримала від відповідача в позику грошові кошти в сумі 180000,00 грн без процентів, з урахуванням індексації відповідно до рівня інфляції національної валюти України зі строком повернення 03.08.2065 року. За взаємною згодою сторін (зокрема, засвідченою розпискою позивача від 24.10.2017) орендна плата, нарахована за вищезгаданим договором оренди землі, мала зараховуватись як часткове повернення позики за договором позики (як зустрічні однорідні вимоги в порядку ст. 601 Цивільного кодексу України). На думку Позивача, Відповідач не проводив індексацію орендної плати, тому Догові оренди підлягає розірванню. Листом № 126 від 01.09.2025 року відповідач надав позивачу відомості про нараховану орендну плату за 2017-2024 роки, яка пішла у залік частини позики згідно домовленості. З наведеного розрахунку вбачається, що орендна плата нараховувалась без індексації. В той же час, відповідно до ч. 3 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Відповідно до п. 6 договору оренди землі обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням зміни коефіцієнтів індексації, визначених законом. При цьому, як підкреслено у постанові Верховного Суду від 16.03.2020 року у справі № 922/1658/19, індексація нормативної грошової оцінки не є тотожною індексації орендної плати. Відповідач протягом періоду з 2018 по 2023 роки нараховував до виплати однакову незмінну суму 9060,00 грн, а за 2024 рік нарахував до видачі 9112,42 грн. Позивач вважає, що кожного року, наступного за 2017 роком, відповідач в порядку п. 6 договору оренди землі та ч. 3 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» мав збільшувати суму нарахованої орендної плати за рахунок загальнопоширених у відкритих джерелах даним про річні індекси інфляції (індекси споживчих цін). Так, за 2018 рік індекс інфляції становив 109,8, за 2019 рік - 104,1, за 2020 рік 105,0, за 2021 рік - 110,0, за 2022 рік - 126,6, за 2023 рік - 105,1, за 2024 рік - 112,0. Таким чином, орендна плата до виплати (а фактично - до зарахування зі зменшенням позики) має бути: 2018 рік - 9947,88 грн; 2019 рік - 10355,74 грн; 2020 рік - 10873,53 грн; 2021 рік - 11960,88 грн; 2022 рік 15142,47 грн; 2023 рік - 15914,74 грн; 2024 рік 17824,51 грн. 3 викладеного вбачається, що відповідач недонарахував позивачу 19487,33 грн, внаслідок чого наявний борг за позикою є більшим майже на 10%.
Так дійсно між ОСОБА_1 та СТОВ Надія укладено договір оренди землі № 54 від 06.06.2017 року (речове право зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 21153671 від 22.06.2017 року). Відповідно до п. 5 договору оренди землі орендна плата вноситься у розмірі 6,5% від нормативної грошової оцінки і становить 11254,66 грн. Також між сторонами укладено договір позики від 24.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Кегичівського РНО Удовиченко С.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1003, позивач отримала від відповідача в позику грошові кошти в сумі 180000,00 грн без процентів, з урахуванням індексації відповідно до рівня інфляції національної валюти України зі строком повернення – 03.08.2065 року. ОСОБА_1 надала розписку від 24.10.2017 року згідно якої погашення позики здійснюється шляхом зарахування орендної плати. Та зазначено, що ОСОБА_1 не має будь яких претензій в тому числі фінансових щодо використання земельної ділянки на протязі 49 років з дати написання розписки і на протязі всього строку дії позики. Таким чином сторони погодили, що орендна плата є незмінною протягом 49 - років на протязі всього строку дії позики тобто до 03.08.2065 року, та фактичне - отримання позивачем грошових коштів по договору позики від 24.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Кегичівського РНО Удовиченко С.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1003, та розпискою від 24.10.2017 року є погодження сторонами способу виконання зобов`язання з орендної плати по договору оренди землі № 54 від 06.06.2017 року (речове право зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 21153671 від 22.06.2017 року), та згоду - орендодавця на зарахування орендної плати наперед. Відповідач добросовісно виконав вимоги, надав грошові кошти та до 31 грудня поточного року проводив нарахування орендної плати та проводив зарахування орендної плати в рахунок погашення позики протягом 2017 та 2024 років. Оскільки Позивач розпискою погодила, що будь яких фінансових претензій до Відповідача по договору оренди не має аж до закінчення договору позики. Фактично між сторонами склалися відносини щодо фактичного отримання орендної плати наперед за 49 років по Договору оренди землі і відповідно в даному випадку орендна плата є незмінною та не підлягає індексації. Згідно умов Договору оренди землі виплата орендної плати наперед не заборонена та не потребує додаткового погодження сторін. Крім того, у цій ситуації орендар є боржником, який має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не передбачено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 531 Цивільного кодексу, далі ЦК). Між сторонами з 2017 року склалися відносини, коли нарахована та зарахована орендна плата в рахунок Договору позики була незмінною та не підлягала індексації, як було домовлено та про що зазначено в розписці ОСОБА_1 . Будь яких заперечень, щодо сум нарахування Позивач не пред`являла протягом 8 років оренди. Позивач, як сторона Договору оренди мав право знати суми нарахувань та подавати заперечення в свою чергу в нього як Орендодавця існує обов`язок, щодо обізнаності про своє майно та його використання та отримання плати. У відповідача відсутній обов`язок повідомляти про суми нарахованої орендної плати самостійно дане зобов`язання виникає з моменту звернення Орендодавця. Так, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягаю задоволенню, оскільки: орендна плата за користування земельною ділянкою була фактично сплачена наперед; відсутня систематична несплата орендної плати; відсутнє істотне порушення договору, яке могло б бути підставою для його розірвання; спір стосується виключно порядку перерахунку (індексації), що саме по собі не є підставою для припинення договору оренди; позивачем складено власноручну розписку від 24.10.2017 року, згідно якої: орендна плата за договором оренди зараховується в рахунок погашення позики; позивач підтвердила відсутність будь-яких фінансових претензій до відповідача протягом усього строку оренди та дії договору позики. Розписка від 24.10.2017 року є належним письмовим доказом і підтверджує: фактичне отримання позивачем грошових коштів; погодження сторонами способу виконання зобов`язання з орендної плати; згоду орендодавця на зарахування орендної плати наперед. Таким чином, між сторонами склалися правовідносини, за яких орендна плата за користування земельною ділянкою була фактично сплачена наперед, а позивач підтвердила відсутність фінансових претензій. Тому вважає, що орендар добросовісно сподівався на використання земельної ділянки протягом 49 років до строку дії Договору позики тобто по 03.08.2065 року та вважав, що орендна плата є сталою та зараховується в рахунок погашення позики. Оскільки, якщо виходити з розрахунку Позивача позика буде погашена до закінчення строку оренди та домовленостей зазначених в розписці Позивача. Відповідно вважає за необхідне застосувати доктрину заборони суперечливої поведінки. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «поп concedit venire contra factum proprium» (ніхто де може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті 1-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. [1] Позивач, яка отримала грошові кошти наперед, письмово підтвердила відсутність фінансових претензій, тривалий час не оспорювала порядок виконання договору, не вправі діяти всупереч власній попередній поведінці, оскільки це порушує принцип добросовісності (статті 3, 13, 509 ЦК України) та доктрину venire contra factum proprium. В свою чергу сторони погодили, що не заперечується і в позовній заяві Позивачкою, що нарахована орендна плата зараховується в рахунок погашення позики по Договору позики від 24 жовтня 2017 року, відповідно обґрунтування підстав щодо розірвання договору відсутні. Оскільки дана сума орендної плати за бажанням Орендаря не виплачувалася, а перераховувалася підприємству в рахунок погашення позики, тому відповідно між сторонами існує спір, щодо суми нарахування орендної плати по договору оренди землі в рахунок погашення позики за договором позики. Крім того, зазначила, що індексація грошових зобов`язань за своєю правовою природою компенсаційним механізмом, спрямованим на відшкодування знецінення доходу, який підлягає отриманню у майбутньому. У даному випадку: орендна плата була фактично отримана позивачем наперед; позивач розпорядилася коштами на власний розсуд; відсутні будь-які втрати доходу, які потребували б компенсації. Застосування індексації до вже виконаного зобов`язання означало б надання індексу інфляції зворотної дії, що суперечить засадам цивільного законодавства та принципу правової визначеності. У даних правовідносинах позовна давність до вимог про стягнення орендної плати з 2018 рік почалася 01 січня 2019 року, до вимог про стягнення орендної плати за 2019 рік почалася 01 січня 2020 року, до вимог про стягнення орендної плати за 2020 рік почалася 01 січня 2021 року; до вимог про стягнення орендної плати за 2021 рік почалася 01 січня 2022 року, до вимог про стягнення орендної плати за 2022 рік почалася 01 січня 2023 року, до вимог про стягнення орендної плати за 2023 рік - 01 січня 2024 року, до вимог про стягнення орендної плати за 2024 рік 01 січня 2025 року, тобто наступного дня після закінчення граничного строку виплати орендної плати встановленої пункту 5 договору. Оскільки до суду позивач звернулася 21 листопада 2025 року, а відтак позовна давність до вимог про стягнення орендної плати за 2018 рік сплинула 1 січня 2022 року; за 2019 рік сплинула 1 січня 2023 року; за 2020 рік сплинула 1 січня 2024 року та за 2021 рік сплинула 01 січня 2025 року, тому до вимог позивача в цій частині слід застосувати позовну давність і з цих підстав у задоволенні позову відмовити. Також зазначила, що у пункті 6 договору оренди сторони домовилися про те, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Тому з урахування принципу належного виконання зобов`язання орендар був зобов`язаний сплатити орендодавцеві орендну плату за 2022, 2023 та 2024 рік з індексом інфляції, як про це домовилися сторони в договорі; аналіз умов договору оренди свідчить, що сторони не передбачали в договорі оренди правил обчислення орендної плати з індексом інфляції. Позивач наполягає на тому, що орендна плата за 2022 рік 15142,47 грн; за 2023 рік 15914,74 грн; за 2024 рік 17824,51 грн. Натомість відповідач вважає, що відповідно до умов договору орендар не був зобов`язаний самостійно змінювати розмір орендної плати; оскільки сторони не передбачили в договорі оренди, що при обчисленні розміру орендної плати враховується сукупний індекс інфляції з 2017 року, то з урахуванням принципів та розумності і цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості і тлумачення умов договору оренди, зокрема, пункту 5 та 6 (періоду внесення орендної плати), на користь його дійсності, чинності та виконуваності, вважає, що коефіцієнт інфляції має обчислюватися для орендної плати за 2022 рік як добуток індексів інфляції з січня 2022 року по грудень 2022 року та складає 126,60% сума інфляції 2564,72 грн. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2024 року у справі № 918/391/23 зазначила, що: підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати; при частковій несплаті застосовується ч. 2 ст. 651 ПК України лише умови істотності порушення; істотність порушення оцінюється з урахуванням поведінки сторін та тривалості правовідносин та фактичних наслідків для орендодавця. У даній справі: відсутні факти повної несплати орендної плати; позивач протягом восьми років приймала виконання договору без зауважень; спір стосується виключно правильності перерахунку, а не факту несплати. Отже, підстави для розірвання договору оренди відсутні. Фактично між сторонами існує спір про суми зарахування в рахунок погашення позики.
Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 26 січня 2026 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 18 лютого 2026 року о 13-30 годині в приміщенні Кегичівського районного суду Харківської області за адресою: с-ще Кегичівка, Берестинський район, Харківська область, вул. Миру, 26, зал № 2.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомила.
В судовому засідання представник позивача адвокат Філатов П.А. підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що позивач є власником зазначеної земельної ділянки. На підставі договору оренди землі № 54 від 06.07.2017 (речове право зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 21153671 від 22.06.2017) позивач передала зазначену земельну ділянку в строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 49 років орендарю – відповідачу у справі. Відповідно до п. 5 договору оренди землі орендна плата вноситься у розмірі 6,5% від нормативної грошової оцінки і становить 11254,66 гривень. Крім того, відповідно до умов договору позики від 24.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Кегичівського РНО Удовиченко С.О. та зареєстрованого в реєстрі № 1003, позивач отримала від відповідача в позику грошові кошти в сумі 180000,00 гривень без процентів, з урахуванням індексації відповідно до рівня інфляції національної валюти України зі строком повернення 03.08.2065. За взаємною згодою сторін (зокрема, засвідченою розпискою позивача від 24.10.2017) орендна плата, нарахована за вищевказаним договором оренди землі, мала зараховуватися як часткове повернення позики за договором позики. Протягом восьми років договір виконувався сторонами, але у липні 2025 року, позивачу стало відомо про неспівмірно велику суму залишку боргу за договором позики. Листом № 126 від 01.09.2025 відповідач надав відомості про нараховану орендну плату за 2017-2024 роки, яка пішла у залік частини позики згідно домовленості. З наведеного розрахунку вбачається, що орендна плата нараховувалась без індексації. Так, відповідач протягом періоду з 2018 по 2023 роки нараховував до виплати однакову незмінну суму 9060,00 гривень, а за 2024 рік нарахував до виплати 9112,42 гривні. Так, за 2018 рік індекс інфляції становив 109,8, за 2019 рік - 104,1, за 2020 рік 105,0, за 2021 рік - 110,0, за 2022 рік - 126,6, за 2023 рік - 105,1, за 2024 рік - 112,0. Таким чином, орендна плата до виплати (а фактично - до зарахування зі зменшенням позики) має бути: 2018 рік - 9947,88 грн; 2019 рік - 10355,74 грн; 2020 рік - 10873,53 грн; 2021 рік - 11960,88 грн; 2022 рік 15142,47 грн; 2023 рік - 15914,74 грн; 2024 рік 17824,51 грн. 3 викладеного вбачається, що відповідач недонарахував позивачу 19487,33 грн, внаслідок чого наявний борг за позикою є більшим майже на 10%. Зазначив, що використанням результату договору у відносинах сторін спору, що склались, було поступове погашення обсягу зобов`язання позивача перед відповідачем за позикою, що, однак, здійснювалось в обсягах, які були значно меншими, ніж те, на що розраховував позивач. Так, має місце сплата орендної плати в меншому розмірі, аніж визначено умовами договору, тобто орендар допустив часткову несплату (недоплату) орендної плати, а тому повинно бути застосовано правило ч. 2 ст. 651 ЦК України.
У судовому засіданні представник відповідача адвокат Лобач Н.І. позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити в задоволенні позовних вимог на підставі викладених у відзиві підстав та мотивів. Зазначила, що фактично між сторонами існує спір про суми зарахування в рахунок погашення позики, але позивач з цього приводу не зверталася до відповідача в позасудовому порядку. Тому просила відмовити в задоволенні позовних вимог.
Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, які не заперечувалися сторонами у справі.
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 4,7396 га у тому числі рілля 4,7396 га, кадастровий номер 6323181000:16:002:0003, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Вовківської сільської ради Кегичівського району Харківської області, згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯД № 058635, виданого на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом ВЕЕ № 063018 від 13 квітня 2007 року № 252 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації актів на право приватної власності на землю за № 010769600890.
06 червня 2017 року позивач ОСОБА_1 уклала з СТОВ «Надія» договір оренди землі № 54, згідно якого передала у строкове платне користування дану земельну ділянку строком на 49 років.
Договір було зареєстровано в Секторі державної реєстрації Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області 22.06.2017 за №21153671.
Відповідно до п. 2 -2.1 договору № 54 в оренду передається земельна ділянка загальною площею 4,7396 га у тому числі рілля 4,7396 га, кадастровий номер 6323181000:16:002:0003. 
Пунктом 3 Договору зазначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату укладення договору становить 172681,30 гривень.
Пунктом 4 Договору визначено, що договір укладено на 49 років. 
Пунктом 5 Договору визначено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі: 6,5 % відсотка від нормативної грошової оцінки і становить 11254,66 гривень. По узгодженні сторін орендна плата виплачується в натуральній формі, або в грошовій до 31 грудня поточного року.
Пунктом 6 Договору визначено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням зміни коефіцієнтів індексацій визначених законодавством. 

Крім цього, 24 жовтня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем СТОВ «Надія» був укладений договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Кегичівського районного нотаріального округу Харківської області Удовиченко С.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1003. 
Відповідно до п. 1 договору позики позивач ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 180000 гривень, строком до 03 серпня 2065 року без процентів, з урахуванням індексації відповідно до рівня інфляції національної валюти України.
Пунктом 2 договору позики передбачено, що ОСОБА_1 зобов`язується повернути таку ж саме суму грошових коштів (суму позики) в повному об`ємі і в строк, передбачений п. 1 даного Договору.
Пунктом 5 договору позики передбачено, що позичальник може повернути позикодавцеві позичену ним суму позики частинами, а позикодавець зобов`язаний приймати від позичальника грошову суму частинами.
Пунктом 6 договору передбачено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) відсотки річних від простроченої суми, відповідно до ст. 625 ЦК України. 
24 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 надала відповідачу розписку щодо отримання грошових коштів у розмірі 180000 гривень строком до 03.08.2065, що підтверджується копією цієї розписки. В цій розписці також зазначено про те, що погашення позики буде проводиться за рахунок орендної плати за земельну ділянку (пай) площею 4,7396 га згідно укладеного договору оренди землі № 54 від 06.06.2017. Крім цього, в розписці зазначено, що ОСОБА_1 не має будь яких претензій в тому числі фінансових до СТОВ «Надія» щодо використання земельної ділянки на протязі 49 років з дати написання розписки і на протязі всього строку дії позики.
Згідно копії довідки № 126 від 01 вересня 2025 року, виданої СТОВ «Надія» вбачається, що згідно договору оренди земельної ділянки № 54 від 06.06.2017 була нарахована наступна орендна плата: за 2017 рік – 9060,00 гривень; за 2018 рік – 9060,00 гривень; за 2019 рік – 9060,00 гривень; за 2020 рік – 9060,00 гривень; за 2021 рік – 9060,00 гривень; за 2022 рік – 9060,00 гривень; за 2023 рік – 9060,00 гривень; за 2024 рік – 9112,42 гривень. Також зазначено, що згідно договору позики від 24.10.2017, що зареєстрований в реєстрі за № 1003, залишкова сума невиплаченої позики з урахуванням індексації відповідно до рівня інфляції національної валюти України станом на 01.09.2025 становить 208958,43 гривні.
Позивач у своїх доводах посилається на те, що орендар хоча і сплачував орендну плату, але не в повному розмірі, оскільки не сплачував індексацію, яка передбачена договором і є складовою орендної плати. Тому орендодавець був змушений звернутися за захистом свого порушеного права до суду.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положеннями ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Частиною першою статті 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства -ЗК України,Законом України «Про оренду землі».
Згідно зі статтею 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).
Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору (пункт 1 частини першої статті 611 ЦК України).
Частиною 2 ст. 409 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором.
Частиною другою статті 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Зокрема, на підставі договору в орендодавця виникає обов`язок передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а в орендаря - обов`язок використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства та сплачувати орендну плату в порядку і розмірі, встановленому договором або законом.
Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (частина перша статті 15 Закону України «Про оренду землі»).
Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України) (стаття 21 Закону України «Про оренду землі»).
Положеннями статті 24 Закону України «Про оренду землі» визначено права та обов`язки орендодавця, зокрема передбачено право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
Відповідно до положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2023 року у справі № 499/895/19.
Відповідно до системного аналізу глави 58 ЦК України оренда земельної ділянки є різновидом найму майна, а тому загальні положення про найм (оренду) застосовуються до регулювання відносин з найму (оренди) земельної ділянки, якщо інші правила не передбачено спеціальним Законом. Положення Закону України «Про оренду землі» не забороняють застосування до відносин з оренди землі наведених загальних положень, викладених в статті 762 ЦК України (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 399/935/16-ц (провадження № 61-304св17)).
Щодо розірвання договору оренди земельної ділянки, то суд виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України правила цього Кодексу застосовуються, зокрема й до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Одним із видів використання природних ресурсів є використання земель, зокрема й на підставі права оренди землі. Отже, за правилами частини першої статті 9 ЦК України правила цього Кодексу застосовуються до регулювання земельних відносин лише у випадках, коли такі відносини не врегульовані «іншими актами законодавства», до яких відносяться ЗК України, Закон України «Про оренду землі» та інші законодавчі акти з питань регулювання земельних відносин.
Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (частина друга статті 792 ЦК України).
Правилами частини першої статті 2 Закону України «Про оренду землі» визначено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Отже, оренда землі є окремим випадком найму майна, загальні правила якого визначені приписами цивільного (приватного) права. Відповідно й законодавче регулювання підстав припинення права оренди землі складається з норм цивільного та земельного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі ст. 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Істотними умовами договору оренди землі, в тому числі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»).
У відповідності до ст.ст. 21-23 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється як правило у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральні формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.
Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати (стаття 24 цього Закону).
За загальним правилом частини першої статті 651 ЦК України, яке застосовується до будь-яких цивільних (приватноправових) правовідносин з приводу зміни або розірвання цивільних (приватноправових) договорів, така зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Винятком з цього правила (про те, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін) є приписи частини другої статті 651 ЦК України, що надають суду повноваження зі зміни або розірвання договору (без наявності згоди сторін), проте у випадках, визначених законом. Тож загальне правило про розірвання та зміну договору без згоди сторін на підставі рішення суду передбачене у частині другій статті 651 ЦК України, що визначає універсальні засади, застосовні до усіх видів приватноправових договорів.
З огляду на наведені правила абзацу першого частини другої статті 651 ЦК України як цивільне законодавство, так і земельне передбачає окремі приклади його застосування, що мають характер загальних для усіх цивільних відносин (у разі істотного порушення цивільного договору іншою стороною), а також характер спеціалізованих - для інших приватноправових договорів та для інших окремо застережених у законі видів порушень цивільних договорів (зокрема, окремі правила статті 141 ЗК України, застосовні до догорів оренди землі), як це буде проілюстровано далі.
Спеціальними у врегулюванні розірвання договору оренди землі є приписи статті 32 Закону України «Про оренду землі», а також статті 141 ЗК України, пункт «д» частини першої якої передбачає, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.
Так, пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.
Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) вказано, що «зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Тож функціональним призначенням ЦК України у врегулюванні спірних відносин є деталізація та диференціація факту систематичної несплати орендної плати як підстави припинення договору оренди землі шляхом його розірвання. Ця деталізація та диференціація здійснюється відповідно до частини другої статті 651 ЦК України, якою передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Водночас істотним, відповідно до цієї норми права, є таке порушення стороною договору його умов, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору.
Потреба деталізації та диференціації систематичної несплати орендної плати під час застосування пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України обумовлена надзвичайно узагальненим формулюванням категорії «систематична несплата земельного податку або орендної плати» як однієї з підстав припинення права оренди землі.
Оскільки на практиці така систематична несплата може бути повною або частковою (недоплата), то цілком очевидно, що законодавець врегулював відносини оренди землі з огляду на те, що специфічні підстави припинення права оренди землі, зокрема за систематичну повну несплату орендної плати за землю, визначені відповідними нормами ЗК України, а нормами ЦК України надається можливість додаткової оцінки саме часткової несплати (недоплати) орендної плати за землю та її кваліфікації як істотного порушення договору в контексті з`ясування наявності підстав для його розірвання.
До того ж потрібно враховувати, що коли норма закону закінчується словами «якщо інше не встановлено законом або договором» (або інше подібне формулювання), як от в частині першій статті 651 ЦК України, то це означає, що правила спеціального закону або домовленість сторін договору можуть скасувати дію відповідної загальної правової норми шляхом запровадження іншого правила поведінки, розрахованого на ту ж саму фактичну ситуацію, на яку була розрахована така норма.
Утім, у частині другій статті 651 ЦК України використано дещо іншу формулу закінчення «та в інших випадках», що дозволяє зробити висновок, що правило, викладене у цій правовій нормі, не може бути скасоване (ані спеціальним законодавством, ані домовленістю сторін), а може бути винятково доповнене - спеціальним законодавством або домовленістю сторін.
З наведеного можна зробити висновок, що приписи про підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України (систематична несплата орендної плати), та правила частини другої статті 651 ЦК України, якими передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, співвідносяться як такі, що не суперечать одні одним, а навпаки - доповнюють одні одних.
Щодо розірвання договору оренди землі на підставі пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України.
Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).
Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а приписи статей 24, 25 цього Закону визначають права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема право орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення орендної плати, а також право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.
Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а в разі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також орендної плати за водний об`єкт (абзац п`ятий частини першої статті 24 Закону України «Про оренду землі»).
Орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку, а в разі оренди земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також і орендну плату за водний об`єкт (частина друга статті 25 Закону України «Про оренду землі»).
Підстави припинення договору оренди землі - це законодавчо закріплені обставини, які передбачають припинення договірних відносин.
Відповідно до спеціальної норми частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.
Згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.
Отже, для того щоб констатувати наявність підстав для припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, суд має встановити такі обставини, як «систематичність» та «несплату», зокрема, орендної плати.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Судова практика у розумінні поняття «систематичність» у подібних правовідносинах є усталеною (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 277/1186/18-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 277/526/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 616/292/17, від 08 травня2024 року у справі № 629/2698/23; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 922/367/21, від 04 липня 2023 року у справі № 906/649/22, від 20 лютого 2024 року у справі № 917/586/23, від 02 квітня 2024 року у справі № 922/1165/23 та інші).
Щодо поняття «несплата», вжите у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України, то його потрібно розуміти саме як повну несплату орендної плати.
Такий висновок є логічним та виправданим, оскільки поняття «несплата» та «недоплата» не є тотожними. Оскільки в конструкції згаданої правової норми не наведено жодного означення до слова «несплата», можна виснувати, що законодавець у згаданій правовій нормі не передбачив жодної альтернативи повної несплати, тобто не визначив, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є не лише систематична несплата, а й систематична недоплата орендної плати.
До того ж потрібно враховувати, що розмір недоплати може варіюватися орієнтовно від 1 % до 99 % суми належної орендної плати, що не може не впливати на ступінь порушення прав власника землі та оцінку істотності такого порушення.
Протилежне розуміння, а саме якщо вважати підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, зокрема й сплату орендної плати не в повному обсязі (часткове виконання зобов`язання), навряд чи буде справедливим та розумним, оскільки під дію цієї спеціальної норми права підпадатимуть і незначні (неістотні) порушення, наприклад систематична недоплата 1,00 грн зі 10 000,00 грн орендної плати. За таких обставин суди будуть змушені на підставі пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України розривати договори оренди землі всупереч принципу збереження договору.
Цей підхід надасть можливість орендодавцю вимагати розірвання договору оренди землі в тому разі, коли несплата орендної плати є частковою та зумовлена, зокрема, виникненням спору між сторонами з приводу порядку нарахування та розміру орендних платежів. Таке тлумачення норм права порушуватиме баланс інтересів сторін у договірних відносинах, надавши власнику землі більше переваг у порівнянні з її орендарем.
Потрібно враховувати, що правова природа відносин оренди землі, яка зазвичай передбачає тривале використання такого об`єкта цивільних прав і сталість таких відносин, відповідає інтересам цивільного обігу загалом. Ба більше, використання земельної ділянки завжди пов`язане з неодмінними витратами орендаря на її утримання відповідно до цільового призначення цієї ділянки.
Якщо дотримуватися згаданого протилежного підходу, то договір буде під постійною загрозою його розірвання, що порушить принцип сталості відносин з використання землі, що своєю чергою стимулюватиме орендаря ставитися до орендованої земельної ділянки у споживацький спосіб, не дбати про неї, не вкладати кошти у покращення чи належне утримання такого особливого виду майна, тобто призведе до того, що орендар не буде обирати таку поведінку, яка більшою мірою відповідала б ознакам доброго господаря стосовно орендованої ним землі.
Тож підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є саме систематична, тобто неодноразова (два та більше випадків), повна несплата орендної плати. Ця спеціальна правова норма у такому випадку є самостійною та достатньою, і звертатися до більш загальної норми частини другої статті 651 ЦК України немає потреби, оскільки вона передбачає саме додаткову (до основної) підставу для розірвання договору оренди землі.
Щодо можливості розірвання договору оренди землі на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору.
Порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору.
У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору». Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Йдеться не лише про грошовий вираз зазначених втрат, зокрема й збитків, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2021 року у справі № 910/2861/18 та від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, у яких зазначено, що для застосування частини другої статті 651 ЦК України суд має встановити не лише факт порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно істотною є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати.
Головна ідея, на якій ґрунтується правило частини другої статті 651 ЦК України, полягає у тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку.
Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору (preservation of contract). Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору.
Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення. Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшого порушення.
Одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є те, наскільки зобов`язана сторона, яка порушила договір, реально заінтересована у збереженні договору, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди.
Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19).
Отже, законодавство в питанні розірвання договору дбає не лише про інтереси управленої сторони, а й про інтереси зобов`язаної сторони, оскільки розірвання договору може завдати значних збитків стороні, яка допустила незначне порушення, тобто законодавець прагне досягти справедливого балансу між інтересами сторін договору.
Також потрібно враховувати, що у відносинах оренди землі основним їх регулятором, крім спеціального законодавства, є договір оренди землі. Враховуючи, що договір є регулятором відносин з використання земельної ділянки, на ці відносини поширюються правила статті 3 ЦК України, яка визначає, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тож і приписи чинного законодавства, і умови договору потрібно застосовувати крізь призму загальних засад статті 3 ЦК України. Відповідно істотність за абзацом другим частини другої статті 651 ЦК України має оцінюватися так само з точки зору справедливості, добросовісності та розумності, які сукупно утворюють цільний засадничий принцип регулювання приватноправових відносин.
У разі якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначеного умовами договору оренди землі, тобто орендар допустив часткову несплату (недоплату) орендної плати, застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України у разі істотності порушення договору іншою стороною.
Якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок часткової недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, то договір має бути розірваний на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
Так, частинами 1-3 статті 762 ЦК України визначено, що за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.
Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна.
За змістом ст.ст. 21, 22, 23 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.
Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.
Аналіз ч. 3 ст. 762 ЦК України дозволяє стверджувати, що договором найму або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Це правило розраховано на те, щоб на майбутнє можна було змінювати або навіть забезпечити автоматичну зміну розміру плати за користування. Зокрема, сторони в договорі найму можуть встановити, що: розмір плати за користування за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць; плата за користування підлягає індексації.
Хоча природа як індексації нормативної грошової оцінки, так і індексації орендної плати базується на індексі споживчих цін, обрахованих Державною службою статистики України, проте механізми їх застосування є різними як за правовим змістом, так і за суб`єктами застосування. Зокрема, індексація нормативної грошової оцінки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, із застосуванням певної методики (стаття 289 ПК України).
Отже, за загальним правилом, індексувати необхідно лише орендну плату, якщо інше не передбачено у договорі оренди. Індексація ж нормативної грошової оцінки має використовуватися, як правило, для визначення розміру земельного податку за відсутності договору оренди земельної ділянки. Якщо обов`язкова індексація нормативної грошової оцінки не визначена у договорі, то обчислення орендної плати відбувається відповідно до частини третьої статті 21 Закону України «Про оренду землі» (індексується лише орендна плата).
За загальним правилом, індексація орендної плати здійснюється шляхом корегування суми орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції у місяцях, що минули з дати визначення орендної плати за базовий місяць.
При цьому, базовим місяцем вважатиметься місяць, у якому востаннє змінювалася (чи підлягала перегляду) орендна плата, тобто місяць, з якого почала діяти нова нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 925/457/23.
За частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Варто зазначити, що представником позивача – адвокатом Філатовим П.А. в судовому засіданні не заперечувався факт укладення позивачем ОСОБА_1 договору позики від 24.10.2017 та написання нею розписки від 24.10.2017 та не оспорювався факт отримання позивачем ОСОБА_1 грошових коштів в позику.
Так, позивачем укладений договір позики, а також відповідач має у своєму розпорядженні оригінал розписки про погодження ОСОБА_1 зарахування орендної плати в рахунок погашення договору позики.
Даючи оцінку договору позики та доводам сторони позивача щодо неї суд зазначає наступне.
В постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, провадження № 61-18730св20; від 28 серпня 2024 року у справі № 755/21821/21, провадження № 61-1189св24) зазначено, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Крім того, положення умов договору мають відповідати засадам цивільного законодавства, зокрема зазначеним у статті 3 ЦК України.
За частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.
Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.
Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.
Щодо обрання варіанту реалізації розсуду суду у контексті застосування його у системному зв`язку з нормами законодавчих актів, а саме статей 3, 549, 628, 629 ЦК України та статті 61 Конституції України слід керуватися визначеним частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відтак реалізація повноважень із суддівського розсуду має спрямовуватися на вибір оптимального варіанту розв`язання спірного правового питання, пошук необхідної правової норми, її розуміння та інтерпретацію, справедливе вирішення спору відповідно до встановлених судами обставин кожної конкретної справи.
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
З огляду на викладене суд вважає, що позивачкою ОСОБА_1 було добровільно укладено договір позики, за яким вона отримала в позику 180000 грн. та зобов`язалася повернути суми позики в строк до 03.08.2065. Вказаний договір позики не оскаржувався в судовому порядку, а відтак є дійсним, що не заперечувалось представником позивача.
Крім цього, 24 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 надала відповідачу розписку щодо отримання грошових коштів у розмірі 180000 гривень строком до 03.08.2065, що підтверджується копією цієї розписки, оригінал якої знаходиться у відповідача. В цій розписці також зазначено про те, що погашення позики буде проводиться за рахунок орендної плати за земельну ділянку (пай) площею 4,7396 га згідно укладеного договору оренди землі № 54 від 06.06.2017. Крім цього, в розписці зазначено, що ОСОБА_1 не має будь яких претензій в тому числі фінансових до СТОВ «Надія» щодо використання земельної ділянки на протязі 49 років з дати написання розписки і на протязі всього строку дії позики.
Зважаючи на викладене, суд погоджується з тим, що відповідач мав право погашати заборгованість за договором позики за рахунок орендної плати.
Нормами статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що розмір орендної плати визначається у договорі, а її обчислення (для сплати) здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором. Законодавчо не передбачено автоматичної зміни розміру орендної плати за договором оренди землі з урахуванням щорічної індексації нормативної грошової оцінки. Хоча природа як індексації нормативної грошової оцінки, так і індексації орендної плати базується на індексі споживчих цін, обрахованих Державною службою статистики України, однак індексація нормативної грошової оцінки не є тотожною індексації орендної плати. Водночас, з урахуванням положень статті 21 Закону України «Про оренду землі» та принципу свободи договору, сторони договору оренди землі можуть передбачити саме автоматичну щорічну індексацію нормативної грошової оцінки для визначення розміру орендної плати за договором оренди землі. Проте у такому разі, зважаючи на природу індексації, одночасна подвійна індексація орендної плати та індексація нормативної грошової оцінки не повинна застосовуватися.
До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 червня 2022 року у справі № 193/805/20.
Умовами укладеного між сторонами договору оренди землі передбачено, що обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням зміни коефіцієнту індексацій визначених законодавством. 
Умовами указаного договору оренди землі індексація нормативної грошової оцінки не визначена.
Так, відповідно до пункту 3 договору оренди земельної ділянки площею 4,7396 га, кадастровий номер 6323181000:16:002:0003, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 172681,30 грн. Орендна плата вноситься орендарем у розмірі 6,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки в грошовій формі.
Таким чином, суд доходить висновку, що розмір орендної плати чітко визначений умовами договору, які не змінені у встановленому законом порядку.
Тобто сторонами погоджений розмір орендної плати на рівні 6,5% від вартості земельної ділянки 172681,30 грн., що становить 11254,66 грн.
Зміст указаного пункту Договору дає підстави для висновку про те, що оскільки обов`язкова індексація нормативної грошової оцінки не визначена у договорі оренди землі, то відповідно мала індексуватися саме орендна плата відповідно до приписів частини третьої статті 21 Закону України «Про оренду землі».
Так, сума орендної плати з урахуванням індексації розраховується за формулою: [Сума орендної плати з урахуванням індексації] = [Орендна плата] ? [Сукупний індекс інфляції] / 100%, де: [Орендна плата] - сума орендної плати, яка підлягає індексації, [Сукупний індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період.
Відповідні індекси споживчих цін розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше - Міністерство статистики України), починаючи з серпня 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті «Урядовий кур`єр». Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України ці показники згідно зі статтями 19, 21 і 22 Закону України «Про інформацію» є офіційними.
За офіційними даними Державної служби статистики України індекс інфляції за рік становив: у 2018 році -109,8%, в 2019 році - 104,1%, в 2020 році - 105%, в 2021 – 110%, в 2022 – 126,6%, в 2023 – 105,1%, в 2024 – 112,0%.
Відповідно орендна плата за кожний поточний рік розраховується як добуток розміру орендної плати за минулий рік та індексу інфляції.
Суд погоджується з розрахунком орендної плати з урахуванням індексації, наведеним позивачем у позовній заяві, так як він відповідає розрахунку, наведеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 925/457/23.
Що стосується застосування строку позовної давності, заявленої представником відповідача, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давніть у три роки.
Європейський суд з прав людини, яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може стати в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос проти Росії»).
Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Вперше орендну плату від відповідача, після укладення договору оренди № 54 від 06 червня 2017 року позивач ОСОБА_1 отримала у 2017 році, тому з того часу вона мала довідатися про порушення свого права в частині недоплати індексації за 2017 рік, проте 02 квітня 2020 року Президент України підписав Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID2019). Закон опубліковано і він набрав законної сили. Відповідно до пункту 11 Закону під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), Розділ Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (Відомості Верховної Ради України, 2003р., №№ 40-44, стаття 356) доповнено пунктами 12-14 такого змісту: 12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID- 19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Пізніше, 15 березня 2022 Верховною радою України було прийнято Закон України Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану, який набрав чинності з 17 березня 2022. Вказаним Законом було доповнено розділ Прикінцеві та перехідні положення ЦК України пунктом 19 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Тобто, з урахуванням вказаних норм, позивач звернулася до суду в межах строку позовної давності, тому доводи представника відповідача про те, що позивач пропустив строк позовної давності є необґрунтованими.
Загальна сума недоплати орендної плати з урахуванням індексації по договору оренди землі № 54 від 06.06.2017 за період з 2018 по 2024 роки становить – 19487,33 грн.
Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, свого альтернативного розрахунку розміру орендної плати з урахуванням індексу інфляції не надано. 
Натомість у разі неістотної часткової несплати орендної плати, а так само у разі виникнення спору щодо її розміру, порядку здійснення платежів тощо, у власника завжди є право на звернення до суду з позовом про стягнення таких орендних платежів, 3 % річних, інфляційних втрат, неустойки тощо. Такий спосіб захисту буде ефективним та пропорційним, відновлюватиме порушене право орендодавця та зберігатиме договір оренди землі виходячи з балансу інтересів обох сторін.
Враховуючи укладений між сторонами письмовий договір позики, умовами якого сторони визначили строк сплати позики до 03.08.2065, суд не вбачає істотності порушення договору оренди відповідачем щодо неістотної часткової несплати орендної плати з урахуванням індексу інфляції за період з 2018-2024 роки у розмірі 19487,33 грн. 
Крім цього, суд зазначає, що у позивача виник спір щодо розміру нарахування орендної плати, але позивач не порушує питання щодо стягнення суми часткової несплати орендної плати, 3 % річних, інфляційних втрат, неустойки тощо.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).
Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації права оренди щодо земельної ділянки, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і надалі, в редакції на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить забезпечення проведення державної реєстрації прав.
Відповідно до ч. 4 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
Згідно з абз. 1 ч. 2 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.
Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц.
При цьому, за змістом положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 911/3594/17.
Враховуючи вищевикладене, та, зокрема те, що в даній цивільній справі позовна вимога про скасування державної реєстрації права оренди щодо земельної ділянки є похідною від позовних вимог про розірвання договору оренди земельної ділянки, то суд, вважає позовну вимогу про скасування державної реєстрації права оренди щодо земельної ділянки небунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.
Окрім наведеного, суд наголошує, що Європейський суд з прав людини вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
А тому, суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відтак, суд з огляду на викладене зазначає, що сторонам надано вичерпну відповідь на всі вагомі, ключові та доречні питання, порушені сторонами у справі, які мають значення для вирішення даного спору.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268, 354 ЦПК України, 

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» про розірвання договору оренди землі - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлений 17 квітня 2026 року.

Повне найменування (ім`я) сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , громадянка України, паспорт серії НОМЕР_1 , виданий МВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 12.06.2001, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Представник позивача: Адвокат Філатов Павло Аркадійович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1816 від 16.10.2012, ордер серії АХ № 1305609 від 21.11.2025, адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Відповідач: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Надія», код ЄДРПОУ 00851146, місцезнаходження: вул. Центральна, буд. 1, с. Вовківка, Берестинського району, Харківської області, 64041.
Представник відповідача: Адвокат Лобач Наталія Іванівна, РНОКПП НОМЕР_4 , свідоцтво право на заняття адвокатською діяльністю № 1127 від 25.12.2011, ордер серії ВІ № 1349193 від 04.12.2025, адреса: вул. Соборна, буд. 56, м. Берестин, Харківської області.

Суддя Т.В. Богачова