КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 квітня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/8104/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 
представника відповідача Сови В. В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Печерського районного суду міста Києва Остапчук Т. В.
від 18 грудня 2024 року 
у цивільній справі № 757/42840/23-ц Печерського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_1 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Перемога»
про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «Агро Перемога» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 працював у ТОВ «Агро Перемога» на посаді заступника директора з адміністративних питань з 29 січня 2021 року.
Відповідно до частини 11 статті 60-2 КЗпП України 22.06.2022 директор ТОВ «Агро Перемога» ОСОБА_3. довів до відома позивача наказ № 4 від 22.06.2022 «Про запровадження дистанційної роботи», згідно якого, для нього та інших працівників запроваджено дистанційну роботу із 22.06.2022 до закінчення воєнного стану. На момент незаконного звільнення воєнний стан в Україні не був скасований.
Наказом (розпорядженням) ТОВ № Р/К-72-ос від 29.08.2023 припинено трудовий контракт із позивачем на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України з 29.08.2023.
Позивач вважав, що його звільнення відбулось з порушенням чинного законодавства, з актами його не ознайомлювали, не було запропоновано надати пояснення права підлягають захисту в судовому порядку шляхом поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час його вимушеного прогулу та заборгованості по заробітній платі.
ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив: скасувати наказ ТОВ «Агро Перемога» № Р/К-72-ос від 29.08.2023 про припинення трудового договору з ОСОБА_1 на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на роботі в ТОВ «Агро Перемога» на посаді заступника директора з адміністративних питань з 29.08.2023; стягнути з ТОВ «Агро Перемога» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.08.2023 по день винесення рішення суду за цим позовом, з урахуванням середньоденного заробітку позивача в розмірі 723,72 грн; стягнути з ТОВ «Агро Перемога» на користь ОСОБА_1 суму, що належить йому від підприємства до виплати в день звільнення в розмірі 25 451,43 грн, які складаються з 14 206,96 грн основної заробітної плати та 11 244,47 грн компенсації за невикористану відпустку; судові витрати покласти на відповідача.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року відмовлено в задоволенні позову.
Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2025 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Агро Перемога» на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 16 017 грн 51 грн. В іншій частині заяви відмовлено.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив їх в апеляційному порядку. Вважає, що рішення суду першої інстанції від 18.12.2024 є незаконним та необґрунтованим через неправильне дослідження доказів, зокрема безпідставне відхилення наказу № 4 від 22.06.2022 «Про запровадження дистанційної роботи». Зазначає, що згідно з цим наказом для нього було запроваджено дистанційну форму праці до закінчення воєнного стану, що дозволяло самостійно обирати місце роботи. Звертає увагу на те, що наявність наказу підтвердив у судовому засіданні свідок - колишній директор ОСОБА_3 , який особисто його підписував. Апелянт вважає помилковим висновок суду про недійсність наказу через відсутність його реєстрації в книзі наказів, оскільки згідно зі ст. 43 Закону про Товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» за збереження документів та діловодство відповідає саме Товариство, а не працівник. Зазначає, що п. 3.1 його Посадової інструкції від 22.06.2022 прямо передбачає право працювати дистанційно поза межами підприємства. Звертає увагу на те, що воєнний стан запроваджено на всій території України, тому посилання суду на відсутність бойових дій у місці розташування офісу як підставу для неможливості дистанційної роботи є хибним. Апелянт вважає, що перебування поза офісом з 23 по 25.08.2023 не є прогулом, оскільки робочим місцем при дистанційній роботі за ст. 60-2 КЗпП вважається місце за вибором працівника (у даному випадку - за адресою проживання у м. Києві). Зазначає, що поведінка відповідача є недобросовісною та суперечливою, бо понад рік Товариство табелювало його дистанційну роботу та виплачувало зарплату без жодних претензій. Звертає увагу на порушення процедури звільнення за ст. 149 КЗпП, оскільки роботодавець не зажадав від нього письмових пояснень перед накладенням стягнення. Апелянт вважає акти про відсутність на роботі дефектними, бо вони містять суперечливі дані про час їх складання (о 15:30) та фіксацію відсутності «наперед» (до 17:00). Зазначає, що наказ про звільнення № Р/К-72-ос підписаний ОСОБА_4 , який не мав повноважень керівника, оскільки згідно з даними ЄДР директором на той момент був ОСОБА_5 . Звертає увагу на те, що у табелі за серпень 2023 року його відсутність позначена кодом «НЗ» (неявка з нез`ясованих причин), що спростовує твердження роботодавця про встановлення факту прогулу. Звертає увагу на висновки Верховного Суду у справі № 367/569/23, згідно з якими відсутність працівника на роботі через воєнний стан та за наявності наказу про дистанційну роботу не може бути кваліфікована як прогул. Апелянт просить скасувати рішення суду, поновити його на роботі з 29.08.2023 та стягнути суму заборгованості при звільненні в розмірі 50 237,22 грн.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу, ТОВ «АГРО ПЕРЕМОГА», просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.
Зазначає, що на підприємстві за весь період його діяльності дистанційний характер роботи не встановлювався жодному працівникові. Наголошує, що наказ № 4 від 22.06.2022 та посадова інструкція, на які посилається позивач, є підробленими документами, поданими з метою введення суду в оману. Звертає увагу на те, що в оригіналах книг реєстрації наказів по підприємству (як по кадровому складу, так і загальних) запис про видачу спірного наказу відсутній, а під номером 4 зареєстровано документ зовсім іншого змісту. 
Вказує, що позивач не зміг довести факт виконання конкретних трудових функцій за допомогою інформаційно-комунікаційних технологій у період з 23.08.2023 по 25.08.2023. Підкреслює, що позивач умисно не виконав законне розпорядження адміністрації про необхідність прибуття в офіс, хоча був достовірно обізнаний про таку вимогу. Акцентує на тому, що позивач відмовився надати пояснення щодо поважності причин нез`явлення на робочому місці та не зміг пояснити механізм комунікації зі службами, що здійснюють облік роботи. Посилається на свідчення працівника кадрової служби та секретаря, які підтвердили, що спірний наказ не видавався і не реєструвався. Повідомляє, що колишній керівник ОСОБА_3 після звільнення не передав печатку та первинну документацію підприємства, що ставить під сумнів легітимність документів, наданих позивачем.
Стверджує, що факт відсутності позивача на роботі понад три години декілька днів поспіль підтверджено належними та допустимими доказами. Зазначає, що роботодавець виконав обов`язок щодо достовірного обліку роботи згідно з ч. 2 ст. 30 Закону «Про оплату праці», зафіксувавши факт прогулу. Вважає правові позиції Верховного Суду, наведені апелянтом, нерелевантними через неподібність спірних правовідносин, оскільки вони стосуються випадків, де факт встановлення дистанційної роботи не був спірним.
Постановою Київського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року: апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року залишено без задоволення; рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року залишено без змін; апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2025 року залишено без задоволення; додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2025 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року у частині залишення без змін рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року скасовано.
Передано справу у частині позовних вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року у частині залишення без змін додаткового рішення залишено без змін.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та його представник підтримали подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.
Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечила, просила залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював у ТОВ «Агро Перемога» на посаді заступника директора з адміністративних питань з 29.01.2021.
Наказом (розпорядженням) ТОВ № Р/К-72-ос від 29.08.2023 припинено трудовий контракт із позивачем на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Згідно копій актів про відсутність на роботі, ОСОБА_1 був відсутній на роботі без поважних причин: 23.08.2023 з 08:00 до 17:00 годин; 24.08.2023 з 08:00 до 17:00 годин; 25.08.2023 з 08:00 до 17:00 годин.
За результатами проведеного 28.08.2023 службового розслідування прийнято рішення припинити трудовий договір з позивачем на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Наказ № Р/К-72-ос (розпорядження) надіслано на поштову адресу позивача у зв`язку із його відсутністю на робочому місці 29.08.2023.
Обґрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 зазначав, що Наказом № 4 від 22.06.2022 «Про запровадження дистанційної роботи» у товаристві для позивача та інших працівників запроваджено дистанційну роботу до закінчення воєнного стану. Позивач зазначав, що з 22.06.2022 по день звільнення працював на своєму робочому місці за адресою: АДРЕСА_1 . З огляду на таке, ОСОБА_1 вважав, що факт прогулу відсутній, звільнення відбулось з порушенням чинного законодавства, його права підлягають захисту в судовому порядку шляхом поновлення на роботі та стягненню середнього заробітку за час його вимушеного прогулу.
Допитаний в судовому засіданні як свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що ОСОБА_1 виконував роботу заступником директора з адміністративних питань. Було прийнято рішення щоб не піддавати частини працівників (які проживали на значній відстані) ризику перейти на дистанційну роботу, наказ від 22.06.2022 підписував він, оскільки саме він на той час був директором. Чому оригінал даного наказу відсутній на підприємстві йому невідомо.
Допитаний в судовому засіданні як свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що з кінця серпня працює заступником директора, ОСОБА_1 не був присутній на роботі з 23.08.2023 по 25.08.2023, на телефонні дзвінки не відповідав, наказу про дистанційну роботу на підприємстві не було. За юридичною адресою його робочого місця не було, в ТОВ «Агро Перемога» бачив лише кілька раз, оскільки є учасником товариства. Він сам особисто з`ясовував чому позивача немає на роботі.
Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що з серпня 2022 року працює на посаді секретаря в ТОВ «Агро Перемога», їй відомо, що ОСОБА_1 працював заступником директора з адміністративних питань, проте був звільнений в серпні 2023 року за прогул, ці обставини були встановлені відповідною комісією, зокрема про те, що його три дні не було на роботі, були складені відповідні акти, згідно тих актів до ОСОБА_1 неодноразово намагалися додзвонитися, про наказ на дистанційну роботу їй не відомо, і такий вона до відповідного журналу не записувала, зі змістом нікого не ознайомлювала, зазначила що директором підприємства до 24.02.2022 був ОСОБА_4 з червня 2022 року ОСОБА_3 , а потім в серпні 2023 року знову повернувся ОСОБА_4 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем належним чином зафіксовано факт відсутності позивача на роботі понад три години протягом робочого дня 23, 24 та 25 серпня 2023 року. Встановивши, що оригінал наказу № 4 від 22.06.2022 на підприємстві відсутній, а під цим номером у книзі наказів значиться інший документ, суд дійшов висновку про недопустимість копії цього наказу як доказу поважності причин відсутності працівника. Суд дійшов висновку, що позивач був обізнаний про зміну директора та необхідність підпорядкування розпорядженням нового керівництва. Встановивши відсутність законних підстав для перебування позивача поза територією офісу товариства, суд визнав звільнення за прогул правомірним. Похідні вимоги про стягнення середнього заробітку та поновлення на роботі суд визнав такими, що задоволенню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, проте вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення з огляду на наступне.
Стаття 21 КЗпП України визначає трудовий договір як угоду між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку. 
Кожна зміна статусу працівника (із сумісництва на основне місце роботи) через процедуру звільнення та нового прийняття означає припинення одного трудового договору та виникнення іншого.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач з 2021 року працював за сумісництвом, і цей трудовий договір був припинений 04.11.2022 на підставі наказу № Р/К-68-ос. Прийняття позивача на основне місце роботи відбулося за новим наказом № Р/К-69 від 04.11.2022 та із початком роботи з 07.11.2022.
Колегія суддів наголошує, що умови праці за новим трудовим договором визначаються на момент його укладення. 
Наказ про запровадження дистанційної роботи № 4 від 22.06.2022, на який посилається апелянт, був виданий у межах виконання попереднього трудового договору (за сумісництвом). З припиненням правовідносин за сумісництвом 04.11.2022, всі локальні акти та розпорядження, що регулювали режим роботи позивача як сумісника, втратили свою чинність щодо нього.
Згідно з частиною одинадцятою статті 60-2 КЗпП України, дистанційна робота запроваджується наказом (розпорядженням) роботодавця. Проте матеріали справи не містять доказів видання роботодавцем нового наказу про дистанційний режим роботи після прийняття позивача на основне місце роботи 07.11.2022.
Належним виконанням обов`язків за основним місцем роботи в розумінні статей 139, 142 КЗпП України є робота за місцезнаходженням роботодавця, якщо інше прямо не встановлено трудовим договором або окремим наказом.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду (постанова від 06.06.2024 у справі № 367/569/23), оскільки у цій справі трудові правовідносини не переривалися, а дистанційний режим був запроваджений для триваючого договору. У випадку позивача мало місце укладення нового трудового договору строком із 07.11.2022, що вимагало нового волевиявлення сторін щодо форми організації праці.
Враховуючи, що на момент вчинення прогулу (23.08.2023-25.08.2023) позивач перебував у трудових відносинах на підставі наказу № Р/К-69 від 04.11.2022, який не передбачав дистанційної роботи, а наказ від 22.06.2022 не поширював свою дію на новий договір, відсутність позивача на роботі понад три години без поважних причин є прогулом.
Доводи апелянта про те, що він фактично продовжував працювати дистанційно і отримував заробітну плату, не спростовують факту прогулу у серпні 2023 року. Самовільне виконання роботи поза межами підприємства без належно оформленого наказу для нового трудового договору не звільняє працівника від обов`язку дотримуватися загального режиму роботи, встановленого ПВТР. Більше того, матеріалами справи встановлено, що адміністрація підприємства у серпні 2023 року вимагала від позивача з`явитися в офіс, що свідчить про відсутність згоди роботодавця на дистанційну роботу.
Колегія суддів відхиляє доводи про порушення процедури звільнення щодо незатребування пояснень. З матеріалів справи вбачається, що роботодавець здійснював спроби комунікації з позивачем, утім ненадання працівником письмових пояснень за наявності доведеного факту прогулу не є самостійною підставою для скасування дисциплінарного стягнення.
Отже, факт порушення трудової дисципліни підтверджений належними актами про відсутність на роботі, які позивач по суті не спростував, підтвердивши своє перебування вдома у місті Києві. Наказ про звільнення підписаний уповноваженою особою згідно з відомостями ЄДР, що спростовує доводи про його нелегітимність.
Таким чином, звільнення позивача за прогул без поважних причин відбулося з дотриманням вимог закону, оскільки станом на серпень 2023 року позивач працював на підставі наказу про прийняття на основне місце роботи, який не передбачав дистанційної форми організації праці, а дія попереднього наказу про дистанційну роботу припинилася разом із розірванням договору про сумісництво. Підстави для задоволення позову за таких обставин - відсутні.
Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позову, проте залишив поза увагою обставини дії трудових договорів у часі, колегія суддів на підставі статті 376 ЦПК України вважає за необхідне рішення змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Перерозподіл судових витрат відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України не здійснюється.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 376, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 06 квітня 2026 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов