Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23.04.2026  	Справа №607/1639/24 Провадження №2-о/607/61/2026	

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Стельмащука П.Я., присяжних Гільтай С.В., Олійник О.М., за участю секретаря судового засідання Лазоренко Ю.В., заявника ОСОБА_1 , представника заявника адвоката Ізай Р.О., представника ОСОБА_2 - адвоката Кучмія М.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Управління соціальної політики Тернопільської міської ради, про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна, 

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із заявою, у якій просить визнати його брата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним, встановити над ним опіку та призначити опікуном ОСОБА_1 , посилаючись на те, що ОСОБА_2 страждає на хронічний, стійкий психічний розгляд, що істотно впливає на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та представник заявника ОСОБА_3 вимоги заяви підтримали та просили задовольнити з підстав наведених у заяві.
ОСОБА_2 та його представник - адвокат Кучмій М.Я. в судовому засіданні щодо задоволення заяви не заперечили.
Представник заінтересованої особи Управління соціальної політики Тернопільської міської ради в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі уповноваженого представника.
Розглянувши справу, суд вважає, що заява до задоволення не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є рідним братом ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження заявника серії НОМЕР_1 від 19.07.1976 та особи, стосовно якої розглядається справа серії ІІ-БП №348063 від 24.07.1982.
ОСОБА_2 є особою з інвалідністю другої групи, довічно (довідка до акта огляду МСЕК серії АВ №0817191).
Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №224 від 25.03.2025 ОСОБА_2 виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді параноїдної шизофренії, безперервний перебіг, дефект психіки по психопатоподібному типу із схильністю до кверулянства. ОСОБА_2 не може в повній розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Допитаний в судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_4 підтвердив, що ОСОБА_2 має психічні розлади, проте вони не є стійкими, оскільки під час приймання ліків їх симптоми не проявляються. При оцінці ступеню психічного розладу здоров`я ОСОБА_2 не можна зробити однозначний висновок про те, що такий є підставою для визнання його недієздатним. Ознаки психічного розладу вказують на обмежену дієздатність, а не на те, що його потрібно визнавати недієздатним.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , яка є матір`ю заявника та особи стосовно якої розглядається справа, пояснила, що її син ОСОБА_2 становив стосовно неї небезпеку, зачиняв її у квартирі, спричиняв їй тілесні ушкодження, втікав з дому, проявляв агресію. Внаслідок такої його поведінки він неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у психіатричному відділенні. Проте, під час того, як він пив ліки, його стан стабілізувався і він поводив себе в межах норми.
Стаття 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначає презумпцію психічного здоров`я.
Кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. 
Суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (частина 1 статті 36 ЦК України).
Згідно з статтею 39 ЦК України, фізична особа може бути судом визнана недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №6-384цс16 зроблено висновок, що «за положеннями частини першої статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. При цьому зміст цієї норми слід тлумачити таким чином, що суд має право, але не зобов`язаний визнати фізичну особу недієздатною. Частиною другою статті 39 ЦК України встановлено, що порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється ЦПК України. Відповідно до статті 239 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними. Висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Отже, при проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров`я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи, зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відтак, з зазначених питань висновок експерта повинен бути повним та категоричним, та не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений».
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Висновок судово-психіатричного експерта №224 від 25.03.2025 не містить категоричного висновку щодо наявності в ОСОБА_2 саме стійкого психічного розладу, внаслідок чого він не здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними, натомість вказано, що ОСОБА_2 «не може в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними».
Подані до суду медичні документи не свідчать, що у ОСОБА_2 виникає абсолютна неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. 
Інші докази, які б підтверджували доводи заявника у матеріалах справи відсутні.
Крім того, судовий експерт в судовому засіданні підтвердив, що діагностований ОСОБА_2 психічний розлад не є стійким та може бути підставою для обмеження його дієздатності, а не для визнання особи недієздатною. 
Виходячи з вищенаведеного, матеріали справи не дають підстав для достовірного встановлення тієї обставини, що ОСОБА_2 страждає хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок якого не здатний усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, що є підставою для визнання особи недієздатною.
Тому суд, встановивши фактичні обставини справи, що мають істотне значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів, висновку судової-психіатричної експертизи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви та визнання ОСОБА_2 недієздатним.
Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні вимоги про визнання особи недієздатною, вимоги про встановлення опіки та призначення опікуна також до задоволення не підлягають, оскільки опіка встановлюється над особами, які визнані недієздатними.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 264-265, 293-294, 295-300, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд 

У Х В А Л И В:
У задоволенні заяви відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана впродовж тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Реквізити учасників справи:
Заявник: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання – АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 .
Заінтересована особа: Управління соціальної політики Тернопільської міської ради, адреса місцезнаходження - вул. Лисенка, 8, м. Тернопіль, код ЄДРПОУ – 02195636.

Повний текст рішення складено 23.04.2026.

Головуючий суддя	П. Я. Стельмащук