Справа № 191/6544/25 
Провадження № 1-кп/191/554/25
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року м. Синельникове 
Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючої судді: ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань: ОСОБА_2 
за участю прокурора: ОСОБА_3 , захисника: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого: ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Винники Львівської області, громадянина України, із середньо спеціальною освітою, офіційно не працюючого, не одруженого, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, в посаді стрільця-номера обслуги 7 парашутно-десантної роти 3 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 409 КК України, 
В С Т А Н О В И В:

у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який неодноразово продовжено, зокрема Указом Президента України від 28.10.2024 № 740/2024 строк дії воєнного стану неодноразово продовжено та діє станом на сьогодні.
Солдата ОСОБА_5 , 29.09.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 175/13258/25, ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України у порядку, передбаченому ч.5 ст. 401 КК України, для продовження проходження військової служби. Також, ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 175/13258/25, ОСОБА_5 зобов`язано невідкладно, але не пізніше 72 годин після набрання законної сили даної ухвали прибути до військової частини НОМЕР_2 .
07.10.2025 року ухвала Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29.09.2025 року, набрала законної сили. ОСОБА_5 зобов?язаний був прибути до 11.10.2025 року до підрозділу військ частини НОМЕР_2 , що на той час знаходився у АДРЕСА_3 .
Являючись військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації солдат ОСОБА_5 відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.
Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.
За приписами статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов?язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника). 
Проте, солдат ОСОБА_5 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно характер своїх діянь, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення та вчинив військовий злочин проти встановленого порядку проходження військової служби за наступних обставин.
Так, у зв`язку з виконанням завдань за призначенням, пов`язаних із захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України військова частина НОМЕР_2 виконує завдання за призначенням на території Дніпропетровської області.
У період часу з 11.10.2025 року по 15.10.2025 року, солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи реальну можливість участі у веденні бойових дій, вирішив не виконувати свої обов`язки щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та взагалі ухилитися від військової служби шляхом іншого обману.
Так, солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, перебуваючи на посаді стрільця-номера обслуги 7 парашутно-десантної роти 3 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_3 , не маючи наміру виконувати обов`язки військової служби за посадою та бойові завдання, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з особистих інтересів, в умовах воєнного стану, достовірно знаючи порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, в порушення вимог ст. ст. 28, 29, 58, 59, 101 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24.03.1999, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 17, 65 Конституції України, положень Військової присяги, діючи з прямим умислом, перебуваючи за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , 11.10.2025 року не з`явився до підрозділу військової частини НОМЕР_2 , що на той час знаходився у АДРЕСА_3 , обов`язків військової служби щодо здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та проведенні бойових дій на території Дніпропетровської області та виконання інших службових (бойових) завдань за посадою не здійснював, військову службу не ніс, тим самим ухилявся від несення обов`язків військової служби у та проводив час на власний розсуд не пов`язуючи його із виконанням службових обов`язків до 15.10.2025 року, доки не був затриманий в порядку ст. 208, 615 КПК України посадовими особами Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську у м. Винники Львівської області.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення в межах висунутого обвинувачення, погодившись з юридичною оцінкою інкримінованого йому діяння та пояснив про обставини викладені вище, які стали підставою для пред`явлення останньому обвинувачення, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 409 КК України.
Показання обвинуваченого ОСОБА_5 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Відповідно до ч. 3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
За згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які правильно розуміє обвинувачений та інші учасники судового провадження і які ніким не оспорюються. При цьому у суду не було сумнівів в добровільності та істинності їх позиції, суд вважав недоцільним дослідження решти доказів щодо обставин, які сторонами кримінального провадження не оспорювались. Тому, суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням тих матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_5 .
При цьому суд роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_5 та іншим учасникам судового провадження, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати визнанні ними фактичні обставини справи в апеляційному порядку.
Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, доходить до висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 повністю доведена під час судового розгляду та кваліфікує його дії за ч. 4 ст. 409 КК України, як ухилення військовослужбовця від несення обов`язків військової служби шляхом іншого обману, вчинене в умовах воєнного стану.
При призначенні покарання, суд, відповідно до вимог ст.ст. 65 - 67 КК України, враховує ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.
Згідно класифікації, передбаченої ст. 12 КК України, обвинувачений вчинив тяжкий злочин.
Обставиною, яка згідно зі ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченому є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, які згідно зі ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченому судом не встановлено.
Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_5 на обліку у лікаря психіатра, лікаря нарколога не перебуває, не одружений, здійснює догляд за своєю матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є інвалідом 3 групи за загальним захворюванням, є військовослужбовцем, з 09 січня 2023 року походить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , раніше не судимий.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд виходить із положень ст.ст.50,65 КК України, враховує принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відношення особи до скоєного кримінального правопорушення, наявність пом`якшуючих обставин та відсутність обтяжуючих обставин, дані про особу обвинуваченого, думку сторони обвинувачення у зв`язку з чим, суд вважає, що обвинуваченому за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 409 КК України, необхідно призначити покарання а саме у вигляді позбавлення волі в межах санкції інкримінованої статті Кримінального Кодексу України.
Водночас, вирішуючи питання про необхідність реального відбування обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі за вчинений злочини, судом враховується, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
При цьому, суд також враховує правову позицію Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловлену Постанові від 28.05.2020 року (справа № 753/13972/17; провадження № 51-986км20), згідно якої ВС зазначив, що законодавцем саме суду надано дискреційні повноваження щодо визначення виду та міри покарання за вчинення того чи іншого злочину.
Системне тлумачення норм ст. 75 КК України дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.
Водночас, з огляду на положення ст.75 КК України законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Вирішуючи питання щодо можливості застосування до обвинуваченого положень ч.1 ст.75 КК України, суд зазначає, що обвинувачений в скоєному щиро розкаюється, співпрацював з правоохоронними органами та сприяв розкриттю кримінального правопорушення, має намір у подальшому повернутись на військову службу та забезпечувати свою матір, яка є інвалідом, отже суд знаходить можливим виправлення обвинуваченого без відбування покарання і на підставі ст.75 КК України суд вважає необхідним звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.1 та п.2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України, що є необхідним, достатнім і справедливим для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових злочинів і, в даному випадку мета застосування кримінального покарання буде досягнута при призначенні ОСОБА_5 саме такого виду покарання.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.
Речові докази відсутні.
Судові витрати відсутні
Відповідно до положень ч.ч.3,5, п.7) ч.9 ст.100 КПК України - документи, які надані суду з матеріалами кримінального провадження зберігаються в суді.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 124, 349, 368 - 374, 376, 392 - 395 КПК України, суд 
У Х В А Л И В:
ОСОБА_5  визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 409 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5  від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк три роки.
Іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.
Покласти на ОСОБА_5 обов`язки, передбачені п.1 та п.2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_5 у строк відбуття покарання у виді позбавлення волі, призначеного за цим вироком, строк його попереднього ув`язнення з 15 жовтня 2025 року по 01 квітня 2026 року, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід обвинуваченому до набрання вироком законної сили, тримання під вартою, скасувати, звільнивши ОСОБА_5 з-під варти, негайно.
Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Синельниківський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику, та прокурору.

 Суддя	  ОСОБА_1