КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження 
№33/824/1414/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2026 року місто Київ
справа №759/29537/25

Київський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Борисової О.В., 
при секретарі Балковій А.С.,

за участю:
особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,
захисника-адвоката Руднєва Євгена Геннадійовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2025 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , за ч.2 ст.184 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2025 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП тазастосовано адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 1700 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 605,60 грн.
Не погоджуючись з вказаною постановою суду першої інстанції, особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила постанову судді Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2025 року скасувати, а провадження по справі закрити за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. 
В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що вона не була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи. Жодної судової повістки або повідомлення нею отримано не було, що позбавило її можливості надати суду пояснення та докази. Це порушує її право на захист, гарантоване ст.268 КУпАП. 
Вказувала, що обставини, що стали підставою складання адміністративного протоколу, не свідчать про наявність у її діях складу правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУПАП. 
Зазначала, що вона звернулася до поліції через зникнення її неповнолітньої доньки, якій на момент події було 13 років. Поліція здійснила пошукові заходи та встановила місцезнаходження дитини. Таким чином, її виклик був обґрунтованим, необхідним та спрямованим на забезпечення безпеки дитини і виконання нею батьківських обов`язків. 
Посилалася на те, що виклик поліції з метою пошуку неповнолітньої дитини є законним та не може розцінюватися як невиконання обов`язків щодо виховання дитини.
Вказувала, що суд першої інстанції не врахував зазначені обставини, не дослідив наявність реальної небезпеки для дитини, не витребував та не оцінив матеріали поліції щодо пошуку дитини, чим дійшов помилкових висновків. 
Також особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 просила поновити строк на апеляційне оскарження постанови Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2025 року.
Посилалася на те, що копію постанови Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2025 року вона отримала лише 23 січня 2026 року.
Вказувала, що їй не було відомо про розгляд справи, судову повістку або інше повідомлення щодо судового засідання вона не отримувала.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та її захисник Руднєв Є.Г. доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.
Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та клопотання про поновлення строку на апеляційне скарження, заслухавши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та її захисника Руднєва Є.Г., проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана постанова ухвалена 22 грудня 2025 року. 
Відповідно до супровідного листа від 26 грудня 2025 року Святошинським районним судом міста Києва ОСОБА_1 було направлено копію оскаржуваної постанови на поштову адресу (а.с.21).
Доказів отримання ОСОБА_1 оскаржуваної постанови від 22 грудня 2025 року матеріали справи не містять.
В апеляційні скарзі ОСОБА_1 вказує, що копію постанови Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2025 року вона отримала лише 23 січня 2026 року.
Апеляційна скарга особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 була подана до суду 30 січня 2026 року.
Враховуючи вказані обставини, положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та з метою забезпечення вільного доступу до правосуддя, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови та вважає за доцільне його поновити.
Суд першої інстанції дійшов висновку про притягнення  ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.184 КУпАП та призначення їй адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст.ст.245, 280 КУпАП провадження у справах про адміністративні правопорушення має забезпечувати повне, всебічне й об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, що сприяє постановленню законного та обґрунтованого рішення, яке виключало б його двозначне тлумачення і сумніви щодо доведеності вини певної особи у вчиненні адміністративного правопорушення.
З`ясовуючи ці обставини, суд повинен виходити з положень ст.251 КУпАП, згідно з якою доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд з урахуванням вимог ст.252 КУпАП оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до положень КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.
Положеннями статті 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Диспозиція ч.2 ст.184 КУпАП передбачає відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою, тобто ухилення батьків або осіб, які їх замінюють від виконання батьківських обов`язків щодо неповнолітніх дітей, якщо вони вчинені повторно протягом року після накладення адміністративного стягнення.
Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ст.184 КУпАП проявляється саме у невиконанні батьками або особами, які їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей, а саме: залишення впродовж тривалого строку потерпілого без будь-якого нагляду; ухилення від виховання дітей (у т.ч. незабезпечення відвідування ними школи, контролю за дозвіллям); незабезпечення потерпілим безпечних умов перебування за місцем проживання чи в іншому місці; невжиття заходів щодо їх лікування; безпідставне обмеження в харчуванні, одязі, інших предметах першої необхідності; штучне створення незадовільних побутових умов, тощо.
Ухилення від виконання батьківських обов`язків може полягати у різних формах бездіяльності, пов`язаної з незабезпеченням необхідних умов життя, належного виховання та навчання неповнолітніх дітей.
Диспозиція даної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки батьків або осіб, які їх замінюють щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно з ст.150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.
Правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність складу вчиненого адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними і допустимими доказами.
Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №635988, 26 листопада 2025 року близько 15:00 год. за адресою АДРЕСА_1 , малолітня ОСОБА_2 , 2012 року народження, залишила місце свого проживання та не повернулась додому. Громадянка ОСОБА_1 , 1984 року народження, ухилилась від виконання батьківських обов`язків згідно ч.ч. 1, 2 ст. 150 СК України, чим вчинила правопорушення відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.184 КУпАП. 
Відповідно до рапорту, складеного інспектором СЮП ВП Святошинського УП ГУНП у м. Києві старшим лейтенантом поліції Сушиком І.В., 27 листопада 2025 року о 18:57 год. по спецлінії «102» до чергової частини Святошинського УП ГУНП у м. Києві надійшло повідомлення від ОСОБА_1 про те, що 26 листопада 2025 року її малолітня дитина ОСОБА_2 не повернулась додому. Весь час була на зв`язку, писала повідомлення, зателефонувати їй неможливо. Раніше зникала, поліція її видзвонювала, вона приходила, одного разу знаходили у друга вдома в компанії. 
Зазначену інформацію «зникла дитина» було зареєстровано в ЄО Святошинського УП за №98885 від 27 листопада 2025 року для здійснення перевірки. 
Поліцейськими ювенальної превенції Святошинського УП ГУНІ у м. Києві у ході відпрацювання зазначеного повідомлення опитано заявницю, яка пояснила, що проживає разом з сім`єю та має на вихованні малолітню доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка 26 листопада 2025 року після о 09:00 год. вийшла з дому та не відповідає на телефоні дзвінки. Згодом, 27 листопада 2025 року о 18.55 год. не дочекавшись малолітньої ОСОБА_2 заявниця звернулась по спецлінії «102» щодо зникнення доньки. 
Шляхом моніторингу ІПНП встановлено, що протягом 2025 року малолітня ОСОБА_2 неодноразово зникала, внаслідок чого перебуває на профілактичному обліку в секторі ювенальної превенції ВП Святошинського УП ГУНП в м. Києві (ОПС 08/04-2025 від 11 квітня 2025 року).
3 метою встановлення місця перебування малолітньої ОСОБА_2 2012 р. н. ювенальними поліцейськими відділу превенції Святошинського управління поліції м. Києва приймалися першочергові заходи щодо встановлення місця знаходження останньої та осіб, яким може бути відомо її місце знаходження. Так, при перевірці можливих адрес: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 за якими могла перебувати малолітня ОСОБА_2 , останню виявлено не було. Але при здійсненні працівниками поліції дзвінків до малолітньої, остання повідомила проте, що перебуває біля будинку АДРЕСА_4 . В подальшому малолітню ОСОБА_2 виявлено у доброму фізичному та психологічному стані, після чого доставлено за місцем проживання останньої та передано матері. В ході опитування малолітньої ОСОБА_2 встановлено, що 26 листопада 2025 року близько 15:00 год., вирішила піти з місця проживання після конфлікту з тіткою. За час своєї відсутності перебувала у подруги, протиправних дій відносно неї скоєно не було.
Також, з малолітньою ОСОБА_2 у присутності матері проведено профілактично-виховну роботу щодо недопущення подібних випадків у майбутньому.
Враховуючи викладене в діях громадянки ОСОБА_1 вбачаються ознаки порушення вимог ч.ч.1, 2 ст.150 СК України. 
Як вбачається з пояснень від 27 листопада 2025 року особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , 26 листопада 2025 року близько 09:00 год. вона пішла на роботу. Прийшовши додому вона зрозуміла, що її малолітньої дитини немає дома, після чого декілька разів їй зателефонувала, проте малолітня ОСОБА_2 не відповідала. 27 листопада 2025 року близько о 18:55 год. вона вирішила зателефонувати по спецлінії «102» та повідомити про те, що її донька зникла безвісти. Через деякий час працівники поліції знайшли її доньку та доставили за місцем проживання. Дитина перебувала в доброму стані фізичному та психологічному стані.
В свої поясненнях від 27 листопада 2025 року ОСОБА_2 зазначала, що 26 листопада 2025 року близько 09:00 год. в неї виник конфлікт з її тіткою в наслідок чого вона пішла з дому та не бажала повертатися, ночувала у своєї подруги. З даного приводу більш додати нічого.
Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 07 квітня 2025 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді попередження.
На обґрунтування вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП матеріали справи містять: протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №635988 від 27 листопада 2025 року, пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , рапорт від 27 листопада 2025 року, рапорт інспектора СЮП ВП Святошинського УП ГУНП у м. Києві старшого лейтенанта поліції Сушика І.В. та постанову Святошинського районного суду міста Києва від 07 квітня 2025 року.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено, яким саме чином ОСОБА_2 не виконувала свої батьківські обов`язки, не конкретизовано, у який спосіб особа, що притягається до адміністративної відповідальності, ухилилася від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дитини.
В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували пряму винуватість ОСОБА_1 у скоєнні правопорушення за ч.2 ст.184 КУпАП, яке полягає у неналежному виконанні батьківських обов`язків.
Навпаки, наявні у справі документи підтверджують, що ОСОБА_1 діяла як відповідальна мати та вживала заходів для захисту дитини. З рапорту працівника поліції вбачається, що після зникнення доньки мати звернулася на спецлінію «102», до цього самостійно намагалася розшукати дитину, а після встановлення місцезнаходження доньки дитину було передано матері. Сам факт звернення матері до поліції свідчить радше про належну реакцію, ніж про ухилення від батьківських обов`язків. Крім того, як вбачається з пояснень самої ОСОБА_2 , остання зазначала, що пішла з дому у зв`язку з виникненням конфлікту з її тіткою, будь яких пояснень з приводу неналежного ставлення з боку матері не надавала. 
Захисником-адвокатом Руднєвим Є.Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 до Київського апеляційного суду було надано: довідку з місця роботи ОСОБА_1 , довідку №02-20/43 від 09 березня 2026 року Спеціалізованої школи №131 та консультацію лікаря психіатра від 19 червня 2025 року.
Довідка №02-20/43 від 09 березня 2026 року Спеціалізованої школи №131 підтверджує, що донька ОСОБА_1 навчається у 8-Б класі за сімейною (домашньою) формою здобуття освіти, а жодних претензій з боку закладу освіти до учениці немає. 
Довідкою з місця роботи підтверджено, що ОСОБА_1 з 17 квітня 2025 року працює митним брокером у ТОВ «Пріоріті Кастомс Консалт», що характеризує її як соціально відповідальну особу.
Із консультації лікаря психіатра від 19 червня 2025 року вбачається, що у дитини встановлено діагноз F32.1, м`який депресивний епізод. Отже, поведінка неповнолітньої потребувала оцінки з урахуванням її психоемоційного стану, а не формального висновку про вину матері у неналежному виконанні батьківських обов`язків. 
Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток і забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Матеріали, надані стороною захисту, свідчать, що ОСОБА_1 цих обов`язків не ігнорує: дитина охоплена навчанням, мати звертається по медичну допомогу, працює, реагує на кризові ситуації та звертається до поліції при зникненні дитини. 
У пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з урахуванням первісного визначення принципу «поза розумним сумнівом» у справі «Авшар проти Туреччини») визначено, що доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.
Відповідно до ч. 3 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.
Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Будь-яких належних доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП, за обставин викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, матеріали справи не містять.
Тому, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 підлягає задоволенню, постанова судді Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2025 року - скасуванню, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.184 КУпАП підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях останньої складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП.
Керуючись ст.ст.247, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Поновити особі, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2025 року.

Апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову судді Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2025 року - скасувати.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.184 КУпАП закрити, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя: Борисова О.В.