КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 369/17547/24
номер провадження: 22-ц/824/4273/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 жовтня 2025 року у складі судді Фінагеєвої І.О., у справі за скаргою ОСОБА_1 до Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), стягувач: ОСОБА_2 , на дії органу примусового виконання,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просив:
визнати, що строки у які державний виконавець проводить виконавчі дії у виконавчому провадженні не є розумними і по суті є безпідставним затягуванням виконавчих дій;
визнати помилковими та скасувати результати розрахунків розміру заборгованості зі сплати аліментів від 01 вересня 2024 року, оскільки 22 грудня 2023 року з`явилося інше рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі №369/14817/23 з того самого предмету, яке визначає стягнення аліментів у інший спосіб та яке набрало законної сили 29 березня 2024 року, відповідно, інформація яка міститься у розрахунку від 01 вересня 2024 року та стосується періоду з 29 березня 2024 року по серпень 2024 року включно ніякого відношення до попереднього рішення суду не має, а відповідно не має ніякого відношення до виконавчого провадження (далі - ВП) НОМЕР_1, оскільки метою зазначеного ВП є виконання рішення апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2016 року у справі № 369/3717/16-ц, відповідно розрахунок не має містити інформації, яка стосується виконання іншого судового рішення;
зобов`язати державного виконавця зробити новий розрахунок, виходячи з наданих скаржником зауважень та калькуляції (згідно наданої у додатках таблички) із закінчення дії рішення апеляційного суду Київської області через появу рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2023 року.
Скарга мотивована тим, що рішенням апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2016 року у цивільній справі №369/3717/16-ц з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 900 грн 00 коп., щомісячно, починаючи із 21 квітня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. На виконання цього рішення Києво-Святошинським районним судом Київської області видано виконавчий лист №369/3717/16-ц від 15 вересня 2023 року, який прийнятий до виконання Вишневим відділом державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) (далі - Вишневий ВДВС) на підставі заяви стягувача від 15 вересня 2023 року та згідно постанови державного виконавця від 05 жовтня 2023 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_1.
Вказував, що стягувач ОСОБА_2 у своїй заяві від 15 вересня 2023 року чітко вказала дату початку періоду за який, на її думку, слід було здійснити стягування. Натомість, державний виконавець на власний розсуд вирішив здійснити стягування за весь період дії вищезазначеного рішення, а саме, починаючи з квітня 2016 року, про що свідчить зміст постанови від 05 жовтня 2023 року про відкриття виконавчого провадження. На думку скаржника, це може свідчити про неуважність та відсутність професіоналізму або про перевищення службових повноважень.
Зазначав, що постанову йому було направлено на відділення національного оператора поштових перевезень «Укрпошта», а не в електронній формі в електронний кабінет, що, на його думку, може свідчити про затягування процесу виконання рішення суду.
Також скаржник вказував, що державний виконавець своєчасно не зробив розрахунок та в листі з постановою про відкриття виконавчого провадження розрахунку щодо наявної в нього заборгованості зі сплати аліментів не було.
На переконання скаржника розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 01 вересня 2024 року має певні неточності. Згідно його розрахунків з урахуванням індексації з серпня 2018 року по жовтень 2023 року він мав сплатити 9 179 грн 00 коп., а з листопада 2023 року по березень 2024 року - мав сплатити 16 606 грн 54 коп. в рамках виконання рішення апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2016 року у справі №369/3717/16-ц .
Вказував, що оскільки 22 грудня 2023 року було інше рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі №369/14817/23 з того самого предмету, яке визначає стягнення аліментів у інший спосіб та яке набрало законної сили 29 березня 2024 року, то інформація, яка міститься у розрахунку від 01 вересня 2024 року та стосується періоду з квітня 2024 року по серпень 2024 року включно, ніякого відношення до попереднього рішення суду не має, та, відповідно, не має ніякого відношення до ВП НОМЕР_1, оскільки його метою є виконання рішення апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2016 року у справі №369/3717/16-ц. Тому розрахунок не має містити інформації, яка стосується виконання іншого судового рішення, про що скаржник повідомив державного виконавця у заяві від 18 жовтня 2024 року.
Окрім того, скаржник зазначав, що на даний момент не можливо встановити поточне місце перебування дитини та факт її проживання разом з матір`ю та вважав, що метою відкриття ВП НОМЕР_1 є тиск на нього через послідовну позицію щодо рідної доньки, з якою скаржник намагається встановити зв`язок та збудувати міцні відносини.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 жовтня 2025 року клопотання боржника ОСОБА_1 про поновлення строку для звернення зі скаргою до суду задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_1 строк для звернення зі скаргою на дії державного виконавця в частині оскарження розрахунку заборгованості.
В іншій частині клопотання відмовлено.
Скаргу ОСОБА_1 на дії органу примусового виконання в частині недотримання строків, у які державний виконавець проводить виконавчі дії у виконавчому провадженні - залишено без розгляду.
У задоволенні скарги в частині скасування розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01 вересня 2024 року за ВП НОМЕР_1 - відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу про визнання факту безпідставного затягування виконавчих дій державним виконавцем Вишневого ВДВС Бесараб А.С. щодо виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. 
Також ОСОБА_1 просить на підставі ч.3 ст.262 ЦПК постановити окрему ухвалу, згідно з якою зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (місто Київ) та Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вивчити недоліки у діяльності та вирішити питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності державного виконавця Вишневого ВДВС Бесараб А.М. щодо виконавчих дій у ВП НОМЕР_1.
Апеляційна скарга мотивована тим, що розрахунок щодо розміру наявної в скаржника заборгованості в рамках ВП НОМЕР_1 станом на 01 вересня 2024 року був отриманий ним 10 жовтня 2024 року. Початок та кінець процесуального строку мав бути розрахований згідно з положеннями ст.123 ЦПК України. Скаргу на дії/бездіяльність державного виконавця мало бути подано у строк з 11 жовтня по 20 жовтня, оскільки скаргу було відправлено до суду 19 жовтня 2024 року, то вимоги вищевказаної статті було дотримано. Тому вважає, що ні яких додаткових дій як про це вказує суд першої інстанції в ухвалі від 11 березня 2025 року щодо поновлення процесуальних строків не передбачалося, але 20 березня 2025 року, через безвихідь, був змушений створити заяву про поновлення процесуальних строків під тиском, у якій виклав свої міркування щодо відсутності підстав для її створення.
Вказує, що 17 квітня 2025 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було постановлено чергову ухвалу, якою визнано неподаною та повернуто скаржнику скаргу на дії органу примусового виконання. Ухвалу було отримано ним 18 квітня 2025 року як в електронному кабінеті, так і на електронну адресу, в якій суд надав п`ятнадцяти днів з дня її отримання на подання апеляційної скарги. Зазначає, що він вчасно 03 травня 2025 року звернувся із апеляційною скаргою до Київського апеляційного суду, виклавши свої міркування щодо порушення норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції щодо розгляду його скарги до Вишневого ВДВС, стягувач: ОСОБА_2 у справі №369/17547/24.
Зазначає, що відповідно до розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» це окремий вид судового провадження, який містить у собі окремий процесуальний режим розгляду справ, а тому до скарг, якими ініціюється початок провадження у справі на дії виконавця, застосовуються загальні положення позовного провадження. Відповідно до ч.1 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви мав постановити ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Відповідно до положень ч.1 ст.123, ч.3 ст.124 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок - якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. Враховуючи наведене ОСОБА_1 вважає, що останнім днем винесення ухвали про залишення скарги від 19 жовтня 2024 року без руху було 28 жовтня 2024 року. Суд же виніс ухвалу про залишення скарги ОСОБА_1 від 19 жовтня 2024 року на дії органу примусового виконання у справі №369/17547/24 лише через п`ять місяців, а саме, 11 березня 2025 року.
Вказує, що на момент звернення відповідно до діючого положення ст.450 ЦПК України скарга мала бути розглянута у десятиденний строк з дня прийняття її до розгляду у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. На даний момент розгляд скарги ОСОБА_1 від 19 жовтня 2024 року на дії органу примусового виконання у справі №369/17547/24 вже триває більше року.
Вказує, що на момент звернення до Києво-Святошинського районного суду Київської області зі скаргою від 19 жовтня 2024 року на дії/бездіяльність державного виконавця Вишневого ВДВС Бесараб (Супрун) А.М. це вже була третя скарга за рік існування ВП НОМЕР_1, постанову про його відкриття було винесено 05 жовтня 2023 року. Таким чином впродовж року йому довелося чотири рази звертатися до Києво-Святошинського районного суду Київської області зі скаргами на дії/бездіяльність зазначеного виконавця Вишневого ВДВС, а саме:
07 листопада 2023 року він вперше звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з проханням визнати дії виконавця протиправними та скасувати постанову про арешт коштів від 02 листопада 2023 року, цивільна справа №369/18741/23. 25 грудня 2023 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було винесено ухвалу у справі №/18741/23, згідно з якою йому було відмовлено у задоволенні вимог через відсутність розрахунку заборгованості у матеріалах справи, тобто через те, що виконавець мав, але не надав боржнику розрахунок заборгованості одразу при надходженні виконавчого документу на виконання від стягувача відповідно до п.1 ч.4 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження»;
за результатами другого звернення зі скаргою на дії/бездіяльність державного виконавця від 24 січня 2024 року у цивільній справі №369/1269/24 Києво-Святошинським районним судом Київської області 26 червня 2024 року було винесено ухвалу про скасування постанови від 02 листопада 2023 року про арешт коштів;
третю скаргу від 19 жовтня 2024 року на дії/бездіяльність державного виконавця Вишневого ВДВС Бесараб (Супрун) А.М. суд ухвалою від 11 березня 2025 року залишив без розгляду, а ухвалою від 17 квітня 2025 року повернув скаргу. Всі оцінки щодо його дій зазначених у скарзі, з незрозумілих причин суд побудував саме відштовхуючись від дати його звернення, зробленого 07 серпня 2024 року на ім`я начальника Вишневого ВДВС. З змісту ухвал слідує, скаргу було залишено без розгляду та повернуто скаржнику, як зазначає суд, через її невідповідність загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченими положеннями ЦПК України, через відсутність клопотання щодо поновлення процесуальних строків по відношенню саме до звернення зазначеного від 07 серпня 2024 року. Суд вважав, що ОСОБА_1 мав би зазначити поважні причини щодо затримки, через яку скаргу було подано 19 жовтня 2024 року і яким, на думку суду, мав супроводити скаргу - залишив її без розгляду та надавши з початку йому десять днів на усунення недоліків, а потім повернув скаргу та надав п`ятнадцять днів на оскарження. Вважає, що по суті суд поклав всю відповідальність на нього, залишивши скаргу без розгляду, звинуватив у тому, що він не вжив заходів, не перервав вчасно зверненням до суду із скаргою бездіяльність виконавця після звернення зробленого 07 серпня 2024 року на ім`я начальника Вишневого ВДВС з проханням надати довідку з актуальною інформацією щодо наявного боргу. Вважає, що він після отримання постанови про відкриття ВП і перед тим, як звернутися із скаргою від 19 жовтня 2024 року вже двічі звертався до Києво-Святошинського районного суду Київської області зі скаргами на дії/бездіяльність виконавця. Перший раз розгляд справи в суді зайняв півтора місяці, а другий п`ять місяців попри положення ст.450 ЦПК України щодо десятиденного (на той час) строку для розгляду подібних скарг, тобто загалом приблизно 7 місяців. 26 червня 2024 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було винесено ухвалу про скасування постанови про арешт від 02 листопада 2023 року. У матеріалах ВП НОМЕР_1 у АСВП копія ухвали з інформацією про її реєстрацію виконавцем з`явилася 03 липня 2023 року - за місяць до його звернення із заявою 07 серпня 2024 року на ім`я начальника Вишневого ВДВС з проханням надати довідку з актуальною інформацією щодо наявного боргу. 
Звертає увагу на те, що постанову про зняття арешту виконавцем було винесено 16 серпня 2024 року. В прохальній частині скарги від 19 жовтня 2024 року було вказано про визнання факту безпідставного затягування виконавчих дій державним виконавцем.
Вишневий ВДВС та ОСОБА_2 не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Поновлюючи ОСОБА_1 строк для звернення зі скаргою на дії державного виконавця в частині оскарження розрахунку заборгованості зі сплати аліментів та, відмовляючи у задоволенні його скарги в частині скасування розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01 вересня 2024 року у ВП № НОМЕР_1, суд першої інстанції виходив із того, що вказаний розрахунок ОСОБА_1 отримав лише 10 жовтня 2024 року, у зв`язку з чим строк на його оскарження підлягає поновленню. 
Суд першої інстанції зазначив, що сам розрахунок був складений державним виконавцем правомірно, з урахуванням усіх наданих боржником квитанцій про сплату аліментів, а також рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2023 року у справі № 369/14817/23, яке набрало законної сили 29 березня 2024 року та яким не припинено дію рішення апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2016 року у справі № 369/3717/16-ц, а лише змінено спосіб стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 . У зв`язку з цим підстав для визнання такого розрахунку помилковим і його скасування суд не встановив.
Постановляючи ухвалу в частині відмови ОСОБА_1 в поновленні строку для звернення зі скаргою на дії органу примусового виконання та залишення без розгляду його скарги на дії державного виконавця в частині недотримання строків, у які головний державний виконавець Вишневого ВДВС Бесараб А.М. проводила виконавчі дії у ВП НОМЕР_1, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, на які ОСОБА_1 посилався як на підтвердження затягування виконавчих дій, а саме, направлення постанови про відкриття виконавчого провадження від 05 жовтня 2023 року засобами поштового зв`язку, а не через електронний кабінет, а також несвоєчасне, на його думку, здійснення розрахунку заборгованості, були відомі йому ще з січня 2024 року та вже були предметом судового розгляду у справі № 369/1269/24, за результатами якого 26 червня 2024 року Києво-Святошинським районним судом Київської області постановлено ухвалу про часткове задоволення скарги. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлений пунктом «а» ч.1 ст.449 ЦПК України десятиденний строк на звернення до суду зі скаргою в цій частині був пропущений без поважних причин, що відповідно до абз.2 ч.2 ст.449 ЦПК України є підставою для залишення скарги без розгляду.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ч.1 ст.55 Конституції України).
Згідно зі ст.447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Відповідно до ч.1 ст.448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи (пункт «а» ч.1 ст. 449 ЦПК України).
Відповідно до ч.2 ст. 449 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 449 ЦПК України, у разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду. 
У поданій скарзі ОСОБА_1 зазначає, що розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 01 вересня 2024 року він отримав лише 10 жовтня 2024 року.
Відповідно до змісту ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до приписів ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню в силу положень ч.1 ст.82 ЦПК України.
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 отримав оскаржуваний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 01 вересня 2024 року раніше ніж 10 жовтня 2024 року.
У суді першої інстанції представник Вишневого ВДВС не заперечував того, що ОСОБА_1 отримав оскаржуваний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 01 вересня 2024 року лише 10 жовтня 2024 року.
Тому вказані обставини не підлягають доказуванню в силу положень ч.1 ст.82 ЦПК України.
З огляду на це, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про поновлення скаржнику строку для оскарження розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01 вересня 2024 року.
На обґрунтування строків звернення до суду із скаргою в частині оскарження недотримання Вишневим ВДВС строків, у які державний виконавець проводить виконавчі дії у ВП, ОСОБА_1. вказував, що постанову про відкриття виконавчого провадження йому було направлено на відділення національного оператора поштових перевезень «Укрпошта», а не в електронній формі в електронний кабінет, що, на його думку, може свідчити про затягування процесу виконання рішення суду. Окрім того вважає, що головний державний виконавець Вишневого ВДВС Бесараб А.М. розрахунок своєчасно не зробила, а в листі з постановою про відкриття виконавчого провадження розрахунку щодо наявної в нього заборгованості зі сплати аліментів не було.
Судом першої інстанції установлено, що у січні 2024 року ОСОБА_1 вже звертався до Києво-Святошинського районного суду Київської області зі скаргою, в якій просив суд визнати помилковими та такими що не відповідають дійсності результати розрахунків заборгованості зі сплати аліментів, визнати протиправними дії державного виконавця (Супрун А.М.) щодо накладення арешту на кошти боржника ( ОСОБА_1 ), визнати протиправною та скасувати постанову від 02 листопада 2023 року у ВП № НОМЕР_1 про арешт коштів боржника в частині накладення арешту на грошові кошти, всі витрати щодо ВП (виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження також відшкодування послуг друку) покласти на стягувача ОСОБА_2 . 
Ухвалою Києво-Святошинським районним судом Київської області від 26 червня 2024 року (справа № 369/1269/24) скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано постанову державного виконавця Вишневого ВДВС Супрун А.М. від 02 листопада 2023 року у ВП № НОМЕР_1 про арешт коштів боржника в частині накладення арешту на грошові кошти. В іншій частині скарги відмовлено (а.с.121-137, т.1).
У справі № 369/1269/24, предметом судового розгляду були, зокрема,доводи ОСОБА_1 щодо недотримання Вишневим ВДВС строків, у які державний виконавець здійснює виконавчі дії у ВП № НОМЕР_1.
У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19 (провадження № 61-16974св19) вказано, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові. 
Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами (див. постанову Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 672/379/14-ц (провадження № 61-4883св20).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зауважував, що «вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «Ponomaryov v. Ukraine», п.41)».
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи ОСОБА_1 щодо недотримання Вишневим ВДВС строків, у які державний виконавець здійснює виконавчі дії у ВП НОМЕР_1, вже були предметом судового розгляду у справі № 369/1269/24 за скаргою ОСОБА_1 на дії органу примусового виконання. За результатами її розгляду ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 червня 2024 року вказану скаргу було задоволено частково.
Отже, обставини, на які ОСОБА_1 посилається як на підтвердження бездіяльності органу примусового виконання та недотримання строків вчинення виконавчих дій, були йому відомі щонайменше з січня 2024 року, а тому він мав можливість реалізувати своє право на їх судове оскарження у встановлений законом строк.
З огляду на те, що скаржник уже скористався правом на оскарження відповідних дій (бездіяльності) державного виконавця, а також враховуючи відсутність належних і допустимих доказів існування об`єктивних перешкод для своєчасного звернення до суду з повторною скаргою в цій частині, колегія суддів вважає, що суду першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для поновлення строку на її подання та правомірність залишення скарги без розгляду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали суду в частині відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 про скасування розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01 вересня 2024 року за ВП НОМЕР_1, колегія суддів враховує таке.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2016 року у справі № 369/3717/16 було скасоване рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2016 року та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 900 грн 00 коп., щомісячно, починаючи з 21 квітня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.211-212, т.1).
На примусове виконання вказаного рішення 15 вересня 2023 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було видано виконавчий лист (а.с.54, т.1).
Встановлено, що у подальшому рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2023 року у справі № 369/14817/23 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів задоволено частково. 
Змінено спосіб стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 з 900 гривень щомісячно на 1/5 частину з усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили.
У задоволенні решти вимог відмовлено (а.с.85-88, т.1).
Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012).
Право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, повинно розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 11-рп/2012).
До того ж виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Умови й порядок виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначаються Законом.
У відповідності до ч. ст.1 Законом України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч.1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом.
Положення ч.4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» накладають на державного виконавця обов`язок обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів.
Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (ч. 8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до ч.13 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем на вимогу стягувана протягом трьох робочих днів у випадках встановлених законом. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів дійсна протягом одного місяця з дня її видачі. Форма довідки встановлюється Міністерством юстиції України.
Відповідно до п. 4 розділу XVII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджено наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року (далі - Інструкція № 512/5), виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.
Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2023 року у справі № 369/14817/23 було не припинено виконання рішення апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2016 року у справі № 369/3717/16, а лише змінено спосіб стягнення аліментів, присуджених цим рішенням.
Із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01 вересня 2024 року вбачається, що державним виконавцем під час його складання враховано всі квитанції, подані боржником на підтвердження сплати аліментів, а також рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2023 року про зміну способу їх стягнення. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказаний розрахунок не містить помилок та є правильним.
Доводи ОСОБА_1 про те, що відомості, відображені у розрахунку за період з квітня 2024 року по серпень 2024 року включно, не стосуються рішення апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2016 року у справі № 369/3717/16 і, відповідно, не мають відношення до ВП НОМЕР_1, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив, оскільки саме зазначене рішення апеляційного суду є рішенням про стягнення аліментів, тоді як рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2023 року є лише рішенням про зміну способу стягнення аліментів за цим самим рішенням. Отже, розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 01 вересня 2024 року правомірно складений державним виконавцем з урахуванням зміни способу стягнення аліментів.
Колегія суддів зауважує, що зміна способу стягнення аліментів на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2023 року у справі № 369/14817/23 не скасовує обов`язковості виконання рішення апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2016 року у справі № 369/3717/16 в частині аліментних зобов`язань, що виникли до набрання законної сили рішенням про зміну способу їх стягнення, не припиняє існуючу на той момент заборгованість зі сплати аліментів та не є передбаченою законом підставою для її анулювання чи перерахунку за минулий період. 
Таке судове рішення про зміну способу стягнення аліментів регулює подальший порядок виконання аліментного обов`язку, однак не змінює правової природи вже нарахованої заборгованості, яка підлягає обчисленню та стягненню відповідно до первісного судового рішення за період до зміни способу стягнення аліментів. 
Зазначене також не впливає на принцип обов`язковості судового рішення та не звільняє боржника від обов`язку своєчасно і в повному обсязі сплачувати аліменти.
Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно зазначив про те, що у своїй скарзі ОСОБА_1 не навів конкретної норми законодавства, яку, на його думку, було порушено державним виконавцем при складенні розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, а також не обґрунтував, у чому саме полягає порушення його прав як боржника у ВП внаслідок складення такого розрахунку.
З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість вимог скарги ОСОБА_1 в частині скасування розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01 вересня 2024 року у ВП № НОМЕР_1, складеного державним виконавцем Вишневого ВДВС Бесараб А.М.
За таких обставин ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законною та обґрунтованою.
Що стосується посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції процесуальних строків розгляду його скарги та на тривалість розгляду справи № 369/17547/24, то такі обставини не свідчать про наявність об`єктивних та непереборних причин пропуску встановленого пунктом «а» ч.1 ст.449 ЦПК України строку звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця Вишневого ВДВС у ВП № НОМЕР_1.
Крім того, сама по собі тривалість ВП № НОМЕР_1, відкритого постановою головного державного виконавця Вишневого ВДВС Бесараб А.М. від 05 жовтня 2023 року, а також незгода ОСОБА_1 з порядком здійснення окремих виконавчих дій, не є правовою підставою для визнання неправильним та скасування розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01 вересня 2024 року, якщо такий розрахунок складено державним виконавцем на підставі наданих боржником квитанцій про сплату аліментів та з урахуванням рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2023 року про зміну способу їх стягнення.
Інші обставини та доводи, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про невідповідність висновків, викладених в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.
При цьому апеляційний враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Що стосується клопотання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про постановлення окремої ухвали суду, згідно з якою зобов`язати Центральний міжрегіональне управління Міністерства юстиції (місто Київ) та Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вивчити недоліки у діяльності та вирішити питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності головного державного виконавця Вишневого ВДВС Бесараб А.М. щодо виконавчих дій у ВП НОМЕР_1, то воно задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.262 ЦПК Українисуд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду апеляційної інстанції, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства.
Втім, колегія суддів, розглядаючи клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали щодо зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) та Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вивчити недоліки у діяльності та вирішити питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності головного державного виконавця Вишневого ВДВС Бесараб А.М., не встановила передбачених законом підстав для його задоволення. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 березня 2026 року. 

Головуючий

Судді: