Справа №760/26992/25 2/760/7241/26	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2026 року місто Київ
Солом`янський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Верещінської І.В., за участю секретаря судового засідання Негари А., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА в місті Києві про відібрання дитини та повернення її за місцем проживання,
В С Т А Н О В И В:
29 вересня 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, у якому просить відібрати дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_3 та повернути її матері, ОСОБА_2 , за зареєстрованим місцем проживання - АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що батьками дитини ОСОБА_4 , відібрання якої є предметом цього позову, є позивач та відповідач. У січні 2022 року, ОСОБА_3 , користуючись правом, передбаченим рішенням виконавчого комітету Шосткинської міської ради №365 від 01.12.2021 забирати дитину ОСОБА_4 на вихідні та канікули, забрав дитину і не повернув її матері. 
Ухвалою про забезпечення позову Солом`янського районного суду міста Києва від 17.02.2022 у справі 760/2096/22 зобов`язано ОСОБА_3 , утриматися від самовільної (без відома матері) зміни місця реєстрації та місця навчання дитини; неухильно дотримуватися рішення виконавчого комітету Шосткинської міської ради №365 від 01.12.2021. 
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва у справі 760/2096/22 від 24.03.2023, залишеною в силі постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2024, до ОСОБА_3 застосовано штраф за злісне невиконання вищезгаданої судової ухвали. Судом встановлено, що "в січні 2022 року ОСОБА_3 викрав дитину та відмовився повернути ОСОБА_2 , перешкоджав у побаченнях та спілкуванні". 
Постановою Київського апеляційного суду від 24.09.2025 у справі 760/2096/22 вирішено визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , позивачем у цій справі. 
Постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2024 у справі 760/2096/22 вже вирішувалося питання про відібрання дитини і повернення її матері, проте вказане рішення фактично не було виконано у зв`язку зі скасуванням в частині задоволення позовних вимог про відібрання постановою Верховного Суду від 15.01.2025. Скасування постанови в частині відібрання дитини було обґрунтовано Верховним Судом тим, що на момент викрадення дитини судове рішення про визначення місця проживання дитини не приймалось, а тому підстави для її відібрання відсутні. 
На день звернення до суду судове рішення про визначення місця проживання дитини ухвалено і набрало законної сили. Проте, батько продовжує утримувати дитину у невстановленому місці, свідомо не виконуючи судові рішення, та вже четвертий рік повністю ізолюючи дитину від матері. Фактичне місцезнаходження дитини невідомо. ОСОБА_3 попри протокольну ухвалу Київського апеляційного суду про опитування дитини в присутності психологів, протягом чотирьох засідань поспіль не забезпечив явку дитину, посилаючись кожний раз на нові вигадані хвороби, яких у дитини не було до її викрадення у січні 2022 року. Враховуючи зазначене, здоров`я і життя дитини може перебувати під загрозою, відібрання дитини і повернення її матері на підставі судового рішення має бути терміново здійснене. 
Факт протиправного перебування дитини у відповідача встановлений також постановою Сумського апеляційного суду від 06.06.2024 у справі 589/2165/23, в якій зазначено, що "дитина зареєстрована за місцем проживання матері. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року вжито заходи забезпечення позову, якою зобов`язано ОСОБА_3 до набрання законної сили рішенням суду в даній справі, крім іншого, змінювати місця проживання дитини, а також зобов`язано виконувати рішення виконавчого комітету Шосткинської міської ради №365, згідно якого син проживає з матір`ю. Тому, на час звернення ОСОБА_2 з заявою про видачу судового наказу і на час видачі судового наказу про стягнення аліментів, не було законних підстав для проживання дитини з батьком. ОСОБА_3 порушив графік та умови побачень з сином, визначений рішенням виконавчого комітету Шосткинської міської ради, самовільно змінив місце проживання дитини".
Також факт протиправного перебування дитини у відповідача підтверджений постановою Вінницького апеляційного суду від 03.10.2023 у справі 141/268/23, де суд прямо вказує, що "наявність ухвали суду, якою забезпечено позов у вищезгаданій справі і факту порушення ОСОБА_3 як вимог висновку органу опіки та піклування, так і вимог ухвали суду стверджують про відсутність у ОСОБА_3 права на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу" про стягнення аліментів.
25 вересня 2025 року стороною позивача направлено ОСОБА_3 вимогу про негайне виконання судових рішень в частині визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, де зазначено, що ОСОБА_3 зобов`язаний доставити дитину за визначеним судом місцем проживання - АДРЕСА_1 , або ж повідомити місцезнаходження дитини для уможливлення організації її трансферу.
Проте, як вказує позивач в позовній заяві, відповідач проігнорував вказану вимогу.
Враховуючи зазначене, позивач звернувся до суду з позовними вимогами про відібрання дитини та повернення її матері за визначеним судовим рішенням місцем проживання.
Ухвалою суду від 17.11.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено продовжити за правилами загального позовного провадження.
16.12.2025 року від Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА в місті Києві надійшли пояснення згідно яких третя особа зазначила, що підтримує позовні вимоги ОСОБА_2 про відібрання ОСОБА_4 2014 р.н. та повернення його матері.
10.02.2026 року від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження, яке в підготовчому судовому засіданні 18.03.2026 року представник відповідача просив не розглядати як неактуальне. 
19.02.2026 року від представника відповідача надійшов відзив в обґрунтування якого вказано, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина друга статті 160 СК України). Дитині, ОСОБА_5 , на даний момент 11 років. При цьому, дитина багаторазово висловила бажання про постійне проживання саме з батьком при опитуванні спеціалістом Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, а також незалежним психологом при проведенні психологічного дослідження дитини. Вказує, що мати не може забезпечити належний догляд за дитиною, в якої є особливі потреби в догляді та лікуванні, як фізично, у зв`язку з проживанням в м. Шостка, де умови для лікування дитини з такими потребами є гіршими за умови, забезпечені батьком в м. Києві, так і фінансово, у зв`язку з відсутністю офіційних доходів та не підтвердженням будь-яких доходів взагалі. Підсумовуючи викладене просив позов залишити без задоволення.
Протокольною Ухвалою від 18.03.2026 року закрито підготовче судове засідання.
31.03.2026 року від відповідача вдруге надійшло клопотання про зупинення провадження у справі 760/26992/25 до набрання законної сили рішення Верховного суду України в іншій справі 760/2096/22.
Протокольною Ухвалою від 10.04.2026 року судом відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження.
Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити.
Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання у судове засідання не з`явився.
Представник служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, у якій просив прийняти законне рішення в інтересах дитини.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).
Відповідно до змісту ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом установлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якого є ОСОБА_3 , а матір`ю - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 13).
Ухвалою про забезпечення позову Солом`янського районного суду міста Києва від 17.02.2022 у справі 760/2096/22 зобов`язано ОСОБА_3 , утриматися від самовільної (без відома матері) зміни місця реєстрації та місця навчання дитини; неухильно дотримуватися рішення виконавчого комітету Шосткинської міської ради №365 від 01.12.2021. 
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва у справі 760/2096/22 від 24.03.2023, залишеною в силі постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2024, до ОСОБА_3 застосовано штраф за злісне невиконання вищезгаданої судової ухвали. Судом встановлено, що "в січні 2022 року ОСОБА_3 викрав дитину та відмовився повернути ОСОБА_2 , перешкоджав у побаченнях та спілкуванні" (а.с. 33-36). 
Постановою Київського апеляційного суду від 24.09.2025 у справі 760/2096/22 вирішено визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , позивачем у цій справі (а.с. 11-12). 
Факт перебування дитини у відповідача встановлений також постановою Сумського апеляційного суду від 06.06.2024 у справі 589/2165/23, в якій зазначено, що "дитина зареєстрована за місцем проживання матері. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року вжито заходи забезпечення позову, якою зобов`язано ОСОБА_3 до набрання законної сили рішенням суду в даній справі, крім іншого, змінювати місця проживання дитини, а також зобов`язано виконувати рішення виконавчого комітету Шосткинської міської ради №365, згідно якого син проживає з матір`ю. Тому, на час звернення ОСОБА_2 з заявою про видачу судового наказу і на час видачі судового наказу про стягнення аліментів, не було законних підстав для проживання дитини з батьком. ОСОБА_3 порушив графік та умови побачень з сином, визначений рішенням виконавчого комітету Шосткинської міської ради, самовільно змінив місце проживання дитини".
Факт перебування дитини у відповідача підтверджений також постановою Вінницького апеляційного суду від 03.10.2023 у справі 141/268/23, де суд прямо вказує, що "наявність ухвали суду, якою забезпечено позов у вищезгаданій справі і факту порушення ОСОБА_3 як вимог висновку органу опіки та піклування, так і вимог ухвали суду стверджують про відсутність у ОСОБА_3 права на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу" про стягнення аліментів (а.с. 21-30).
25 вересня 2025 року позивачем направлено ОСОБА_3 вимогу про негайне виконання судових рішень в частині визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, де зазначено, що ОСОБА_3 зобов`язаний доставити дитини за визначеним судом місцем проживання - АДРЕСА_1 , або ж повідомити місцезнаходження дитини для уможливлення організації її трансферу (а.с. 20).
Як вбачається з висновку Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність відібрання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, рекомендує відібрати дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька, ОСОБА_3 та передати матері, ОСОБА_2 . (а.с. 48-49).
Частиною 3 ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
За змістом положень частин 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Відповідно до ст. 163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.
Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
Доводам відповідача щодо наявності небезпеки для проживання малолітнього ОСОБА_4 за місцем проживання матері у м. Шостка з огляду на незначну відстань від кордону з рф вже було надано оцінку судом апеляційної інстанції у Постанові від 24.09.2025 року у справі № 760/2096/22. Позивач при зміні безпекової обстановки у м. Шостка, загрозі життю та здоров`ю дитини, не позбавлена можливості вжити заходів щодо переміщення на іншу територію, на безпечну відстань від зони проведення бойових дій.
Системний аналіз ст.. 163 СК України у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.
Такий правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19), постановах Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 359/1144/21 (провадження № 61-10593св23), від 21.06.2023 у справі № 336/2426/20 (провадження № 61-583св23), від 08.06.2022 у справі № 954/1305/19 (провадження № 61-91св21), від 14.07.2021 у справі № 127/30529/18-ц (провадження № 61-15774св20) та інших.
Згідно ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 26.06.2013 № 5-рп/2013, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (пп. 2.4 мотивувальної частини рішення від 23.11.2018 № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).
За практикою Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в п. 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).
Враховуючи, що рішенням суду, яке набрало законної сили, визначено місце проживання ОСОБА_4 з матір`ю - ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 самовільно забрав дитину та перешкоджає їх спілкуванню, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про відібрання у ОСОБА_3 дитини.
При цьому, суд не бере до уваги надані відповідачем консультативні висновки психологів, оскільки такі висновки не розцінюються судом як такі, що об`єктивно відображають психологічний стан малолітнього сина сторін внаслідок умов за яких вони складались, а саме приведення дитини до психолога лише батьком, без відома матері, що вказує на вплив на свідомість дитини та перебування дитини під психологічним тиском.
Також, суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що позивачка є громадянкою рф. Саме  ОСОБА_3 надав до матеріалів справи кольорові копії документів щодо нібито набуття ОСОБА_2 громадянства рф. 24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, у зв`язку з чим на всій території України було запроваджено воєнний стан та запроваджена низка заходів, зокрема, припинення дипломатичних відносин з країною агресором. Отже відсутні належні та допустимі докази набуття ОСОБА_2 громадянства рф. Жодних даних про те, що ОСОБА_2 позбавлена громадянства України, що вона має намір вивезти дитину до російської федерації, матеріали справи не містять.
Крім того, питання щодо місця проживання дитини вже вирішено судовим рішенням, що набрало законної сили.
Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача.
Згідно пункту 5 ч.1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини та повернення її матері.
Керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 133, 141, 158, 209, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -
В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА в місті Києві про відібрання дитини та повернення її за місцем проживання - задовольнити.
Відібрати малолітню дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від батька - ОСОБА_3 та повернути малолітню дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем її проживання.
Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 968,96 грн.
Допустити до негайного виконання рішення суду в частині відібрання дитини та повернення її матері.

Повне найменування сторін:
позивач - ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ); 
відповідач - ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );
третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА в місті Києві (адреса: 03020, м. Київ, пр.-т. Повітрофлотський, буд. 41, код ЄДРПОУ 37485506).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення складено 20.04.2026.

Суддя І.В. Верещінська