ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2026 року
м. Харків
справа № 953/7066/25
провадження № 22-ц/818/977/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.
за участі секретаря Шнайдер Д.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Головного управління Державного казначейства у Харківській області про відшкодування шкоди -
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Харкова від 03 вересня 2025 року, постановлене суддею Демченко С.В. 
в с т а н о в и в:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Головного управління Державного казначейства у Харківській області на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 5 793,08 грн та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 03 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновки суду не відповідають заявленим вимогам. Судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги, що станом на день звернення з відповідною позовною заявою рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2009 року не виконане. Посилався на те, що діями Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, які полягають у неналежному виконанні обов`язків щодо примусового виконання виконавчого документа чим порушуються його законні права та інтереси.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимогст.367ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.
Відповідно до частин 1, 2ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог, копії матеріалів виконавчого провадження, копії рішень суду, якими визнано незаконні дії чи бездіяльність посадових осіб органів ДВС, у матеріалах справи відсутні. Матеріали справи не містять доказів звернення зі скаргами на дії чи бездіяльність державних виконавців. Позивач не довів, що органом державної виконавчої служби вчинено дії (бездіяльність) або постановлено рішення, які у судовому порядку визнані незаконними, що цими діями (бездіяльністю) йому заподіяна майнова та моральна шкода, що між цими діями (бездіяльністю) та завданою шкодою існує причинний зв`язок.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2009 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , та стягнуто з Харківської обласної митниці на його користь грошові кошти у рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн та грошові кошти у рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 793,08 грн. 21 листопада 2013 року. На виконання вказаного рішення суду виданий виконавчий лист № 2-2/09, який у подальшому був пред`явлений до виконання до Київського районного відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції. Упродовж тривалого часу державна виконавча служба незаконно відмовляла йому у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа, у зв`язку з чим він змушений був звертатися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Лише після визнання судом протиправними дій державного виконавця, які полягали у неправомірній відмові у відкритті виконавчого провадження, орган державної виконавчої служби виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 47803733. Проте, замість того щоб проводити передбачені законом дії, спрямовані на виконання рішення суду, представник органу державної виконавчої служби неодноразово виносив постанови про закінчення виконавчого провадження, які у подальшому позивач оскаржив у судовому порядку. Всупереч того, що рішеннями суду неодноразово було встановлено порушення з боку представників органу державної виконавчої служби вимог чинного законодавства у частині здійснення примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання Октябрського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2009 року, представники органу виконавчої служби не вчинили жодних дій щодо виконання рішення суду у справі № 554/6803/18. Отже, починаючи з 2013 року державна виконавча служба повинна була передати виконавче провадження до органу державного казначейства, що зроблено не було, тим самим грубо порушено ст.19 Конституції України та законні права позивача. Посилаючись на вказані обставини позивач просить відшкодувати йому матеріальну та моральну шкоду, завдану незаконною бездіяльністю посадових осіб Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області щодо виконання судового рішення.
Відповідно до ч. 3ст. 12 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 12ЦПКУкраїнивстановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
За змістом ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.
Суд враховує, що збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).
При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, частини другої статті 87 Закону «Про виконавче провадження», а також статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.
Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.
Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. 
Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходить з такого.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Відповідно до п. 4 ч. 5ст. 12 ЦПК Українисуд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Статтею76та ч. 2 ст.77 ЦПК Українипередбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками експертів.Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 2ст. 89 ЦПК Українижодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не надано жодного доказу на підтвердження заявлених вимог.
Матеріали справи не містять даних про те, чи ухвалювалось судове рішення, про яке зазначає позивач, чи перебувало воно на виконанні, які дії вчинені у виконавчому провадженні, тощо. 
Подана до апеляційної скарги постанова про закінчення виконавчого провадження від 05.09.2025 року у зв`язку із фактичним виконанням рішення, не свідчить про наявність порушень з боку виконавчої служби під час його виконання. 
Інших доказів на підтвердження заявлених вимог позивачем суду першої та апеляційної інстанції не надано.
Виходячи з вищевикладеного та наявних матеріалів справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам законом та фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно дост.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381,382,383,384ЦПКУкраїни суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м.Харкова від 03 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбаченихст. 389 ЦПК України.
Головуючий:         О.В. Маміна
Судді:         О.Ю. Тичкова
В.Б. Яцина