Справа №949/734/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2026 року    м.Дубровиця
Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого судді: Оборонової І.В.,
за участю секретаря: Волкодав А.А.,
представника позивача: Нікітіна Н.І.,
представника відповідачки: ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» Тараненко А.І., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором №655124165 від 15 лютого 2020 року, а також судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 лютого 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (надалі первісний кредитор) та ОСОБА_2 (надалі відповідачка) було укладено кредитний договір №655124165. Відповідно до умов зазначеного договору відповідачці було надано кредитні кошти у сумі 10 000 гривень строком на 30 календарних днів. Кредитний договір було укладено в електронній формі шляхом приєднання відповідачки до умов публічної оферти кредитора та підписано відповідачкою за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Перед укладенням кредитного договору відповідачка заповнила заявку на отримання кредиту, у якій зазначила свої персональні дані, номер мобільного телефону, адресу електронної пошти, паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків та реквізити банківської картки, на яку мали бути зараховані кредитні кошти. Первісний кредитор виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином та у повному обсязі, перерахувавши відповідачці кредитні кошти у сумі 10 000 гривень шляхом безготівкового переказу на банківську картку, зазначену відповідачкою у заявці на отримання кредиту. Разом з тим відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, кредитні кошти у встановлений договором строк не повернула, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Надалі право грошової вимоги за кредитним договором було відступлено на підставі договорів факторингу від первісного кредитора до інших фінансових установ, а у подальшому — до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», яке набуло статусу нового кредитора та право вимоги до відповідачки за вказаним кредитним договором.
У позовній заяві представник позивача просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
До початку розгляду справи від представника відповідачки – адвоката Байди І.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позову. У відзиві представник відповідачки зазначає, що строк кредитування за договором становив 30 днів, у зв`язку з чим зобов`язання щодо повернення кредитних коштів мало бути виконано не пізніше 16 березня 2020 року. Позивач звернувся до суду після спливу встановленого законом строку позовної давності, який відповідно до ст.257 Цивільного кодексу України становить три роки. Крім того, позивачем було безпідставно нараховано проценти за користування кредитними коштами після спливу строку кредитування. Посилаючись на положення ст.267 ЦК України, просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, які, на його думку, підтверджуються долученими до позовної заяви письмовими доказами.
У судовому засіданні представник відповідачки надав пояснення, в яких зазначив, що відповідачка частково визнає позовні вимоги, а саме — у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 10 000,00 грн та процентів за користування кредитом у розмірі 5 000,00 грн. Водночас представник відповідачки заперечував проти стягнення витрат на правову допомогу у заявленому позивачем розмірі та просив суд зменшити їх до 3 000,00 грн, посилаючись на їх, на його думку, завищеність та невідповідність принципу розумності і співмірності.
Заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані сторонами письмові докази, всебічно, повно й об`єктивно перевіривши доводи сторін, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності з урахуванням їх взаємного зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за внутрішнім переконанням на підставі їх всебічного, повного та об`єктивного дослідження.
Судом встановлено, що 15 лютого 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 655124165 в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до пункту 1.1 Договору Товариство надало позичальниці кредит у розмірі 10 000 грн без визначення конкретної споживчої мети, а Позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Згідно з пунктом 1.2 Договору кредит надано строком на 30 днів, тобто до 16 березня 2020 року.
Відповідно до пункту 1.3 Договору за користування кредитом у межах зазначеного строку встановлено дисконтну процентну ставку у розмірі 1,70 % від суми кредиту за кожний день користування, що становить 5 100 грн процентів, у зв`язку з чим загальна сума до повернення становить 15 100 грн. Пунктами 1.4, 1.5 Договору передбачено застосування базової процентної ставки у разі прострочення виконання зобов`язань.
Згідно з пунктом 1.6 Договору Позичальник зобов`язана повернути кредит та проценти у встановлений строк, а відповідно до пункту 1.7 Договору розрахунок заборгованості визначається у графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною Договору.
Відповідно до пунктів 2.2.2.1, 2.2.2.2 Договору Позичальник зобов`язана своєчасно повернути кредит та проценти, а у разі порушення строків — несе відповідальність, передбачену Договором. Пунктом 3.3 Договору передбачено право Товариства нараховувати пеню у розмірі 1,3 % від залишку суми кредиту за кожний день прострочення, а пунктом 3.6 встановлено, що закінчення строку кредитування не звільняє Позичальника від відповідальності.
Пунктами 4.2, 4.3 Договору визначено, що строк його дії триває до повного виконання сторонами зобов`язань, а проценти після спливу строку кредитування нараховуються відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Як вбачається із дослідженої судом заявки на отримання кредиту від 15 лютого 2020 року, поданої ОСОБА_2 , відповідачка особисто звернулася до первісного кредитора з метою отримання кредитних коштів, надала свої персональні дані, у тому числі прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер телефону, адресу електронної пошти, а також реквізити банківської картки для зарахування коштів, та підтвердила своє волевиявлення на укладення кредитного договору і згоду з умовами кредитування. Зазначена заявка містить істотні умови кредитування, зокрема суму кредиту у розмірі 10 000 грн, строк кредитування 30 днів, номер договору (оферти) № 655124165 та дату його укладення — 15 лютого 2020 року.
Умови кредитування визначалися Правилами надання грошових коштів у позику ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», які є складовою частиною договору, мають характер публічної оферти, розміщені у вільному доступі та визначають порядок укладення електронного договору, зокрема шляхом акцепту оферти через інформаційно-телекомунікаційну систему із використанням одноразового ідентифікатора як електронного підпису, а також регулюють порядок подання заявки, надання кредиту та виконання зобов`язань.
Крім того, судом досліджено алгоритм дій споживача в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства, з якого вбачається, що Позичальник для отримання кредиту заповнює електронну заявку, проходить ідентифікацію, отримує оферту та акцептує її шляхом введення одноразового ідентифікатора, після чого договір вважається укладеним, а кошти перераховуються на банківську картку.
Відповідно до довідки щодо дій позичальниці в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства, 15 лютого 2020 року відповідачка подала заявку на отримання кредиту, отримала та ввела одноразовий ідентифікатор, чим акцептувала оферту, після чого Товариством їй було перераховано кредитні кошти у розмірі 10 000 грн.
Таким чином, досліджені докази у їх сукупності підтверджують, що відповідачка була належним чином ідентифікована, ознайомлена з умовами кредитування, надала згоду на їх прийняття, уклала кредитний договір в електронній формі та отримала кредитні кошти.
Подані у справі докази у їх сукупності, відповідно до статей 76, 81 Цивільного процесуального кодексу України, підтверджують усвідомлене та добровільне волевиявлення відповідачки, її належне інформування про умови кредитування та досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору, у зв`язку з чим судом встановлено виникнення між сторонами кредитних правовідносин та укладення договору про надання споживчого кредиту № 655124165 від 15 лютого 2020 року у належній формі з дотриманням вимог чинного законодавства України.
Із матеріалів справи вбачається, що на виконання умов кредитного договору № 655124165 від 15 лютого 2020 року первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 15 лютого 2020 року було здійснено переказ кредитних коштів відповідачці ОСОБА_2 у сумі 10 000,00 грн.
Зазначена обставина підтверджується платіжним дорученням від 15 лютого 2020 року, відповідно до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти у сумі 10 000,00 грн на платіжну картку відповідачки № 5168-75XX-XXXX-8195 із призначенням платежу: «Переказ коштів згідно договору № 655124165 від 15.02.2020…», що підтверджує здійснення безготівкового зарахування кредитних коштів саме на рахунок відповідачки. 
Крім того, з наданої АТ КБ «ПриватБанк» довідки вбачається, що 15 лютого 2020 року на зазначену платіжну картку відповідачки було зараховано грошові кошти у сумі 10 000,00 грн, що підтверджується відповідними даними про проведену фінансову операцію.
Зазначені документи містять відомості про дату здійснення операції, суму перерахованих коштів, реквізити платника та отримувача, номер кредитного договору, а також призначення платежу, що у своїй сукупності підтверджує факт фактичного надання відповідачці кредитних коштів та належне виконання первісним кредитором своїх зобов`язань за кредитним договором.
Суд звертає увагу, що наведені документи є первинними документами фінансового обліку та відповідно до вимог законодавства підтверджують реальність здійснення відповідної фінансової операції.
Таким чином, встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконала, у передбачений договором строк грошові кошти (суму кредиту) та нараховані проценти за користування кредитними коштами у повному обсязі не повернула, внаслідок чого утворилася заборгованість. За наведених обставин між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути як наявна грошова вимога, строк платежу за якою настав, так і майбутня грошова вимога, що виникне в подальшому.
Судом установлено, що 28 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає фактору права грошової вимоги до боржників, визначених у відповідних реєстрах прав вимоги, які є невід`ємною частиною цього договору.
З наданого суду витягу з реєстру прав вимоги № 80 від 26 травня 2020 року вбачається, що право грошової вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № 655124165 від 15 лютого 2020 року було відступлено ТОВ «Таліон Плюс».
Надалі судом встановлено, що 05 серпня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, за умовами якого ТОВ «Таліон Плюс» відступило право грошової вимоги новому фактору.
Згідно з витягом з реєстру прав вимоги № 7 від 28 жовтня 2021 року право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 655124165 перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» у розмірі 28 700,00 грн.
Крім того, на підтвердження реальності виконання вказаного договору факторингу судом враховано платіжні документи, відповідно до яких ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» здійснило оплату на користь ТОВ «Таліон Плюс» за реєстром прав вимоги № 7, що підтверджує фактичне набуття прав вимоги за договором факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року. 
У подальшому судом установлено, що 26 грудня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» укладено договір факторингу № 26/12/Е, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 655124165 від 15 лютого 2020 року перейшло до позивача.
Факт реального виконання зазначеного договору факторингу підтверджується платіжними інструкціями від 26 грудня 2024 року, відповідно до яких ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» здійснило оплату на користь ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» за відступлення права вимоги, що підтверджує реальність переходу права вимоги до позивача. 
Крім того, судом враховано додаткові угоди до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, якими змінено умови договору, що підтверджує його чинність та застосування до спірних правовідносин. 
Факт переходу права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» підтверджується витягом з реєстру боржників та актом приймання-передачі реєстру боржників, які містять відомості про відповідачку, номер кредитного договору, дату його укладення та суму заборгованості. 
Відповідно до умов договорів факторингу та наданих актів приймання-передачі реєстрів боржників, право вимоги переходило до кожного наступного кредитора з моменту підписання відповідного реєстру прав вимоги, що підтверджує безперервність та законність переходу права вимоги.
Оцінюючи вказані докази у їх сукупності, суд встановив, що відступлення права грошової вимоги здійснювалося послідовно, з дотриманням вимог чинного законодавства, при цьому кожен наступний кредитор набував права у тому обсязі, в якому вони існували на момент переходу.
Доводи відповідачки щодо відсутності належних доказів переходу права вимоги суд відхиляє як безпідставні, оскільки надані договори факторингу, додаткові угоди до них, витяги з реєстрів прав вимоги, платіжні документи, а також акт приймання-передачі реєстру боржників є належними та допустимими доказами у розумінні статей 76–80 ЦПК України та підтверджують безперервність переходу права вимоги.
Зазначені документи узгоджуються між собою за змістом, датами, номером кредитного договору, особою боржника та розміром заборгованості, що виключає сумніви у достовірності наданих доказів.
Таким чином, суд дійшов висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» є належним кредитором у спірних правовідносинах та має право на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості з відповідачки.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований, зокрема, в електронному документі, а воля сторін виражена за допомогою електронного засобу зв`язку. 
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному законом, за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Такі правила передбачені статтями 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Згідно зі статтями 626, 628, 638 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення цивільних прав та обов`язків, а зміст договору становлять погоджені сторонами умови. Істотними є умови про предмет договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. У цій справі судом установлено, що сторони погодили всі істотні умови договору, а саме суму кредиту, строк кредитування, процентну ставку, порядок повернення кредиту, наслідки прострочення, порядок електронного укладення договору та спосіб підписання його одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За правилами статей 525, 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від його виконання не допускається, а договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідачкою не надано суду належних і допустимих доказів, які б спростовували факт отримання кредитних коштів або підтверджували виконання зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі.
Оцінюючи зазначені докази у їх сукупності та взаємному зв`язку з іншими матеріалами справи, суд дійшов висновку, що первісний кредитор належним чином виконав свої зобов`язання щодо надання кредитних коштів, а факт отримання відповідачкою кредитних коштів є доведеним та документально підтвердженим.
Таким чином, на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження наявних у матеріалах справи письмових доказів у їх сукупності судом встановлено, що між первісним кредитором та відповідачкою виникли кредитні правовідносини, за якими відповідачка підтвердила отримання інформації про умови кредитування, загальну вартість кредиту, розмір процентної ставки, строки та порядок виконання грошових зобов`язань, а також погодилася на укладення кредитного договору саме такого змісту.
Разом із тим матеріалами справи встановлено, що відповідачка належним чином умови кредитного договору не виконала, у зв`язку з чим допустила порушення строків виконання грошових зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору.
Судом встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 15 лютого 2020 року відповідачці було надано кредит у розмірі 10 000,00 грн. 
Згідно з умовами договору та наданим розрахунком, проценти за користування кредитом нараховувалися у розмірі 1,70 % від суми кредиту за кожний день, що становить 170,00 грн щоденно. У день видачі кредиту було нараховано 170,00 грн процентів, у зв`язку з чим загальна сума заборгованості становила 10 170,00 грн. 
Як вбачається з детального розрахунку, нарахування процентів здійснювалося щоденно протягом строку кредитування, у зв`язку з чим станом на 16 березня 2020 року (закінчення 30-денного строку кредитування) загальна сума нарахованих процентів становила 5 100,00 грн, а загальна сума заборгованості — 15 100,00 грн. 
У зв`язку з невиконанням відповідачкою зобов`язань щодо повернення кредиту у встановлений строк, нарахування процентів продовжувалося і після спливу строку кредитування.
Згідно з розрахунком, станом на 26 травня 2020 року сума заборгованості становила 27 170,00 грн, з яких 10 000,00 грн — заборгованість за тілом кредиту та 17 170,00 грн — заборгованість за процентами. 
Надалі, з урахуванням подальшого нарахування процентів, загальний розмір заборгованості було визначено у сумі 28 700,00 грн, що складається з 10 000,00 грн заборгованості за тілом кредиту та 18 700,00 грн заборгованості за процентами за користування кредитом. 
Вказаний розмір заборгованості підтверджується випискою з особового рахунку за кредитним договором № 655124165, відповідно до якої станом на 23 січня 2025 року заборгованість відповідачки не погашена та становить 28 700,00 грн. 
При цьому суд звертає увагу, що у структурі заборгованості відсутні нарахування штрафних санкцій чи пені, а заявлена до стягнення сума складається виключно з основного боргу (тіла кредиту) та процентів за користування кредитними коштами.
Відповідачкою не надано суду належних і допустимих доказів, які б свідчили про здійснення платежів у рахунок погашення заборгованості або про неправильність здійсненого розрахунку. Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували наведений розрахунок або підтверджували інший розмір заборгованості.
Оцінюючи наведені розрахунки у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вони є послідовними, взаємоузгодженими між собою, відповідають умовам кредитного договору та підтверджують правильність визначення розміру заборгованості, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав сумніватися у їх достовірності та обґрунтованості.
Щодо доводів відповідачки, викладених у відзиві на позовну заяву, суд зазначає наступне.
Посилання відповідачки на те, що строк кредитування сплив 16 березня 2020 року та відсутні підстави для нарахування процентів після цієї дати, є безпідставними, оскільки умовами укладеного сторонами договору прямо передбачено, що строк дії договору триває до повного виконання сторонами зобов`язань, а у разі прострочення виконання грошового зобов`язання проценти нараховуються відповідно до умов договору та положень частини другої статті 625 ЦК України.
Суд звертає увагу, що нарахування процентів після спливу строку кредитування не свідчить про продовження строку користування кредитом, а є наслідком порушення відповідачкою грошового зобов`язання, тобто прострочення виконання зобов`язання. Такий правовий підхід узгоджується з усталеною судовою практикою та правовою природою відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Таким чином, відсутність доказів пролонгації кредитного договору не впливає на право кредитора вимагати сплати заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання відповідачкою своїх зобов`язань.
Доводи відповідачки щодо безпідставності нарахування процентів після закінчення строку кредитування також спростовуються тим, що позивачем не заявлено до стягнення штрафні санкції чи пеню, передбачені договором, а заявлено виключно заборгованість за тілом кредиту та процентами, що узгоджується з умовами договору та положеннями цивільного законодавства.
Суд також враховує, що представник відповідачки у судовому засіданні частково визнав позовні вимоги, а саме — у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 10 000,00 грн та процентів у розмірі 5 000,00 грн. Разом із тим суд не погоджується з визначеним представником відповідачки розміром визнаної заборгованості, оскільки такий розмір не відповідає умовам укладеного кредитного договору та спростовується дослідженими у справі письмовими доказами, зокрема розрахунками заборгованості, випискою з особового рахунку та іншими документами, які підтверджують, що загальний розмір заборгованості становить 28 700,00 грн. Часткове визнання позову підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами у справі та саме по собі не є безумовною підставою для визначення розміру заборгованості.
Судом установлено, що строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором настав після спливу погодженого сторонами строку кредитування, а право позивача на звернення до суду виникло у період дії карантинних обмежень, запроваджених на території України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 на всій території України було запроваджено карантин з 12 березня 2020 року, дію якого в подальшому неодноразово продовжувано, зокрема постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, та який діяв до 30 червня 2023 року.
Відповідно до пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину строки, визначені статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Крім того, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який у подальшому неодноразово продовжувався.
Згідно з пунктом 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії воєнного стану строки, визначені статтями 257–259 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
При цьому продовження строків позовної давності у період дії карантину та воєнного стану є автоматичним і не потребує доведення поважності причин пропуску такого строку, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду.
Законом України від 14 травня 2025 року № 4434-IX пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було виключено. У зв`язку з цим строки позовної давності відновили свій перебіг з 04 вересня 2025 року.
З огляду на викладене, строк позовної давності підлягав продовженню на весь період дії карантину, а в подальшому — і на період дії воєнного стану, у зв`язку з чим позивачем строк позовної давності не пропущено.
При цьому суд враховує, що у період дії воєнного стану перебіг позовної давності також зазнавав законодавчих змін, однак незалежно від способу правового регулювання (продовження чи зупинення) строк позовної давності на момент звернення позивача до суду не сплив.
За таких обставин доводи відповідачки про сплив позовної давності є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.
Що стосується позовних вимог щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до положень статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення та звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати на залучення експертів, спеціалістів, перекладачів, а також інші витрати, прямо передбачені процесуальним законом.
При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зроблено висновок про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду мають бути надані належні та допустимі докази, зокрема договір про надання правничої допомоги, додаткові угоди до нього, акти прийому-передачі наданих послуг, а також документи, що підтверджують оплату гонорару або обов`язок його сплати. Зазначені витрати мають бути реальними, фактично понесеними або такими, що підлягають сплаті, та підтвердженими належними доказами.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України» (заява № 19336/04, пункт 269), при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат, тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності, а також з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, характеру спірних правовідносин та фінансового стану сторін.
19 лютого 2020 року Великою Палатою Верховного Суду ухвалено додаткову постанову у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), у якій зазначено, що розмір гонорару адвоката визначається виключно за домовленістю між адвокатом та клієнтом, і суд не має повноважень втручатися у відповідні договірні правовідносини. Водночас суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами, зобов`язаний перевірити співмірність заявлених витрат із критеріями, визначеними цивільним процесуальним законодавством.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи такі витрати підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару за представництво в суді та іншу правничу допомогу, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, а також здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому розмір таких витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані такі витрати з розглядом справи, чи є їх розмір обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, поведінку сторін під час судового розгляду, у тому числі подання необґрунтованих заяв чи клопотань, а також дії сторін щодо досудового врегулювання спору.
Як встановлено судом, 27 грудня 2024 року між Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» укладено договір про надання правничої допомоги № 27/12/24-01, відповідно до якого клієнт доручив, а адвокатське бюро прийняло на себе зобов`язання надавати правничу допомогу з метою захисту прав та законних інтересів клієнта, у тому числі шляхом підготовки процесуальних документів та представництва інтересів клієнта в судах.
Надалі між сторонами укладено додаткову угоду до вказаного договору, якою конкретизовано надання правничої допомоги, у тому числі у справі про стягнення заборгованості з відповідачки ОСОБА_2 за кредитним договором № 655124165 від 15 лютого 2020 року.
Факт та обсяг наданих правничих послуг підтверджується актом прийому-передачі наданих послуг від 27 грудня 2024 року, відповідно до якого адвокатським бюро надано, а клієнтом прийнято правничу допомогу у вигляді складання позовної заяви та вивчення матеріалів справи. Загальна вартість наданих послуг згідно з актом становить 6 000,00 грн.
Крім того, в матеріалах справи наявні свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 4956, видане на ім`я адвоката Тараненка Артема Ігоровича, а також довіреність, якою підтверджуються повноваження вказаного адвоката на представництво інтересів позивача у даній справі.
Оцінюючи надані докази у їх сукупності, суд бере до уваги характер спірних правовідносин, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відсутність складних фактичних та правових питань, а також наявність усталеної судової практики у спорах про стягнення заборгованості за кредитними договорами.
З урахуванням принципів реальності, необхідності та розумності судових витрат, а також принципу співмірності, суд доходить висновку, що вимоги позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 3 000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 204, 207, 256, 257, 261, 267, 512, 514, 525, 526, 530, 610, 611, 625, 626, 628, 638, 1048, 1054, 1077, 1078 Цивільного кодексу України, статтями 4, 13, 76, 81, 89, 133, 137, 141, 247, 263–265 ЦПК України, Законом України «Про електронну комерцію», суд

В И Р І Ш И В :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЕЙС" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором № 655124165 від 15 лютого 2020 року у розмірі 28 700,00 грн (двадцять вісім тисяч сімсот гривень 00 копійок), з яких: 10 000,00 грн — заборгованість за тілом кредиту, 18 700,00 грн — заборгованість за відсотками.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» судовий збір у розмірі 2 422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн (три тисячі гривень).

У задоволенні решти позовних вимог — відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області в Рівненський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 20 березня 2026 року о 10 год. 30 хв.

Відомості про учасників справи, згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: «Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС»», місцезнаходження: вул. Харківське шосе, буд.19, офіс 2005, код ЄДРПОУ 42986956.

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України у формі ID-картки № НОМЕР_2 , виданий 16 вересня 2019 року органом 5617.

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького
районного суду
Рівненської області       Оборонова І.В.