Справа № 202/40/25
(2-др/199/82/25) 

РІШЕННЯ
Іменем України
(додаткове)

09.12.2025 року  Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра

у складі головуючого судді – Авраменка А.М.,
при секретарі судового засідання – Кріпаченко М.Д.,

за участю: представників відповідачів – Штирхунової А.Д., ОСОБА_1 ,
представника третьої особи – Паращенко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство №53» Дніпропетровської міської ради, Дніпровської міської ради, Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Головного Управління ДПС у Дніпропетровській області, Головного Управління Національної Поліції в Дніпропетровській області, ТУ ДБР розташованого у м. Полтаві, Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги, Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Кабінету Міністрів України, треті особи – Головне управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди, –

ВСТАНОВИВ:

10 листопада 2025 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра звернувся представник позивача із заявою про ухвалення додаткового рішення суду у справі №202/40/25, а саме про стягнення на користь позивач витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13500 гривень. За ява мотивована тим, що при ухваленні судом рішення по суті заявлених позовних вимог у вказаній справі питання про розподіл судових витрат вирішено не було, а стороною позивача до судових дебатів і під час них заявлено про стягнення витрат на правничу допомогу, докази чого будуть надані вже після ухвалення рішення суду. Посилаючись на те, що долученими доказами підтверджується заявлений до стягнення розмірі витрат на правничу допомогу, сторона позивача просила суд задовольнити її заяву про ухвалення додаткового рішення суду.
 
В судове засідання сторона позивача не з`явилась, натомість від позивача до суду надійшла заява про розгляд питання про ухвалення додаткового рішення без участі позивача, підтримання останнім вимог заяви про ухвалення додаткового рішення суду.
 
Відповідач Дніпровська міська рада в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась. Натомість від вказаного відповідача до суду надійшли письмові заперечення, в яких вказаний відповідача просив суд відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення, що мотивовано відсутністю у позові очікуваних судових витрат, а також неналежністю Дніпровської міської ради як відповідача по справі.
 
Відповідач Індустріальний ВДВС у місті Дніпрі ПМУМЮ (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, натомість від представника надійшла заява про проведення судового засіданні за його відсутності.
 
Відповідач ГУ ДПС у Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, свого представника не направив, натомість надіслав заяву про проведення судового засідання за своєї відсутності та підтримання своїх заперечень проти задоволення заяви позивача про ухвалення додаткового рішення. У вказаних запереченнях представник ГУ ДПС у Дніпропетровській області просив відмовити в ухваленні додаткового рішення суду з підстав пропуску позивачем строку для подання доказів понесення судових витрат, ненадання орієнтовного розрахунку судових витрат, незрозумілість з кого позивач просить стягнути судові витрати, неспівмірність складності справи відносно заявленої суми судових витрат.
 
Представник відповідача ГУ НП в Дніпропетровській області в судовому засіданні проти задоволення заяви сторони позивача про ухвалення додаткового рішення заперечувала, від вказаного відповідача до суду також надійшли письмові заперечення, в яких зазначений відповідача також просив відмовити у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового рішення суду, мотивуючи свою правову позицію порушенням строку звернення до суду даною заявою, неспівмірністю заявлених до стягнення судових витрат відносно обсягу наданих представником позивача адвокатських послуг.
 
Представник ТУ ДБР розташованого у м. Полтаві в судовому засіданні проти задоволення заяви сторони позивача про ухвалення додаткового рішення суду заперечувала, від вказаного відповідача до суду також надійшли письмові заперечення, в яких відповідач просить залишити без розгляду заяву позивача з підстав пропуску строку подання доказів понесення судових витрат. Також у заперечення відповідач послався на неспівмірність заявленого до стягнення розміру судових витрат відносно складності справи та послався на те, що витрати можуть бути стягнуті пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 44,55 гривень.
 
Представник третьої особи ГУ державної казначейської служби України у Дніпропетровській області в судовому засіданні заяву сторони позивача не підтримала.
 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись.
 
За таких обставин, керуючись ч.ч.3, 4 ст.270 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення суду за наведеної явки учасників справи.
 
Вислухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали цивільної справи та заяви про ухвалення додаткового рішення у справі, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.
 
Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
 
Так, судом встановлено, що в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра перебувала цивільна справа №202/40/25 (провадження №2/199/2032/25) за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство №53» Дніпропетровської міської ради, Дніпровської міської ради, Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Головного Управління ДПС у Дніпропетровській області, Головного Управління Національної Поліції в Дніпропетровській області, ТУ ДБР розташованого у м. Полтаві, Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги, Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Кабінету Міністрів України, треті особи – Головне управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди.
 
09 жовтня 2025 року за наслідками розгляду вищевказаної цивільної справи судом ухвалено рішення суду по суті заявлених позовних вимог, а саме позовні вимоги задоволено частково – шляхом стягнення з Державного бюджету України (відповідач – держава Україна в особі її органу Індустріального ВДВС у місті Дніпрі ПМУМЮ (м. Одеса) на користь позивач в якості відшкодування моральної шкоди 5000 гривень (з 1518135,5 гривень заявлених до стягнення). При цьому питання про розподіл судових витрат у вказаному рішення суду не вирішено.
 
В той же час, як слідує зі змісту матеріалів справи (Т.3 а.с.98-103), 28 квітня 2025 року між позивачем та АО «Лекс Форс» в особі керуючого партнера Сікачова С.Ю. було укладено договір №28-04/25 про надання правничої допомоги. Згідно умова вказаного договору (п.5.3) передбачена оплата клієнтом послуг адвоката у вигляді участі останнього в судових засіданнях в розмірі 1500 гривень за одне судове засідання, а також за інші послуги правничої допомоги не менше 3500 гривень за один процесуальний документ. Представництво інтересів позивача в ході розгляду справи на підставі ордеру здійснював адвокат Сікачова С.Ю., який приймав участь у судових засіданнях від 03 червня, 05 серпня, 08 вересня та 09 жовтня 2025 року, цим адвокатом також були підготовлені та подані суду додаткові пояснення у справі (Т.3 а.с.165-173). Відтак наявними матеріалами цивільної справи підтверджується надання позивачу професійної правничої допомоги в загальному на загальну суму 9500 гривень. При цьому з огляду на пропуск стороною позивача встановленого ч.8 ст.141 ЦПК України строку на подання доказів понесення судових витрат після ухвалення рішення суду у справі, суд позбавлений можливості прийняти до уваги та врахувати інші докази, подані стороною позивача разом із заявою про ухвалення додаткового рішення.
 
Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати  на професійну правничу допомогу.
 
Нормами ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.  Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
Частинами 4-5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.  У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.  Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Згідно ч.ч.1-3 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
 
Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).  Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
 
Положеннями ст.246 ЦПК України встановлено, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.  У цьому випадку суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст.270 ЦПК України.
 
В свою чергу, нормою ст.270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо  судом не вирішено питання про судові витрати.  Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
 
Згідно ст.259 ЦПК України суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.
 
Оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для ухвалення відповідного судового рішення.
 
Аналізуючи встановлені фактичні обставини в контексті викладених вище норм процесуального законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.
 
До правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року по справі №379/1418/18, від 13 грудня 2022 року по справі №695/2483/20.
 
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19, від 02 грудня 2020 року по справі №317/1209/19, від 22 січня 2021 року по справі №925/1137/19, від 03 лютого 2021 року по справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року по справі №753/1203/18, від 21 грудня 2022 року по справі №357/9210/18.
 
Учасник справи повинен деталізувати опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення – визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Зазначення в акті приймання-передачі наданих послу переліку наданих послуг та фіксований розмір гонорару адвоката є належним розрахунком – детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Наведена правова позиція узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року по справі №922/1964/21.
 
Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що судом з матеріалів цивільної справи, що сформовані до звернення позивача до суду із даною заявою про ухвалення додаткового рішення, достеменно встановлено і підтверджено факт надання адвокатом Сікачовим С.Ю. правничої допомоги позивачу протягом розгляду даної цивільної справи, а загальна вартість таких послуг становить 9500 гривень, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для частково задоволення заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення. Частковість задоволення відповідної заяви полягає у стягненні з Державного бюджету України, враховуючи, що відповідачем по справі є держава Україна, на користь позивача понесених останнім витрат на правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 31,29 гривень.
 
При цьому суд критично ставиться та не приймає до уваги твердження відповідачів по справі про необхідність залишення без розгляду даної заяви про ухвалення додаткового рішення, оскільки за змістом ст.270 ЦПК України єдиним лімітуючим строком на звернення до суду із даною заявою є строк виконання рішення суду у справі, і такий строк не сплив. Щодо посилання відповідачів на пропуск стороною позивача передбаченого ч.8 ст.141 ЦПК України строку на подання доказів понесення судових витрат, то суд, як зазначалось вище, не приймає до уваги долучені стороною позивача разом із заявою про ухвалення додаткового рішення докази, а ґрунтує дане додаткове рішення суду на тих доказах, які вже були наявні у матеріалах справи станом на момент ухвалення рішення суду по суті позовних вимог, що не суперечить вимогам ані ст.270, ані ст.141 ЦПК України.
 
На підстав викладеного та керуючись ст.ст.133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 270, 352, 354, 355 ЦПК України, суд –

 
ВИРІШИВ:

 
Заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення – задовольнити частково.
У порядку розподілу судових витрат по справі стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) у рахунок відшкодування судових витрат по справі у вигляді витрат на професійну правничу допомогу 31,29 гривень.
У задоволенні іншої частини вимог заяви – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.  У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко