Справа № 544/3072/25
пров. № 2/544/337/2026
Номер рядка звіту 43

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 лютого 2026 року    м. Пирятин
Пирятинський районний суд Полтавської області
в складі: головуючої судді Малицької О. Л.
секретаря судового засідання Ралець О. С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Пирятин цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, 
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат – Малофєєв А. І., звернувся до Пирятинського районного суду Полтавської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в розмірі 300 000,00 грн. Даний позов мотивований тим, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 з березня 2017 року. Наказом командира № 87 від 22.03.2025 був звільнений у запас за станом здоров`я. Позивач є учасником бойових дій та особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни.
Рішеннями Полтавського окружного адміністративного суду від 27.06.2025 та від 10.07.2025, які набрали законної сили, встановлено протиправну бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати грошового забезпечення та індексації. Станом на дату подання позову, заборгованість становить 485 048,00 грн. Протиправна бездіяльність в/ч НОМЕР_1 призвела до моральних страждань, що виразилися у фізичному болю, погіршенні здоров`я та приниженні його гідності як ветерана. Окрім цього, позивач вказує, що отримав поранення 16.04.2022 під час захисту Батьківщини. На тлі постійного стресу через відсутність засобів до існування та необхідність вести судові процеси, стан його здоров`я критично погіршився. У 2023–2025 роках він був змушений проходити тривале стаціонарне лікування, зокрема:
06.05.2025 – 16.05.2025: Паліативне відділення Центру «Ветеран» (діагноз: декомпенсований цукровий діабет, резистентна гіпертензія);
27.10.2025 – 17.11.2025: Обласний заклад з надання психіатричної допомоги (діагноз: F43.1 ПТСР, депресивний варіант, суїцидальні думки).
Перебування у стаціонарах, в тому числі психіатричного профілю, без належного матеріального забезпечення при наявності значного боргу з боку держави, завдало йому додаткових фізичних та моральних страждань.
Протиправна бездіяльність в/ч НОМЕР_1 полягала у невиплаті грошового забезпечення, яке є єдиним джерелом для існування. Згідно зі ст. 46 Конституції України, саме прожитковий мінімум є державним соціальним стандартом, що гарантує людині достатній рівень життя (харчування, лікування). Оскільки держава протиправно позбавила його належних виплат, змусивши його жити в умовах обмеження базових потреб, справедливим є оцінювати один місяць моральних страждань (життя в умовах штучно створеної бідності) в еквіваленті одного прожиткового мінімуму.
Також позивачем був наданий розрахунок моральної шкоди:
1. Період до поранення (03.2017 – 04.2022): 61 місяць.
Розрахунок: 61 міс. * 908 грн (0,3 прожиткового мінімуму) = 55 388 грн.
2. Період після поранення та встановлення інвалідності (04.2022 – 12.2024): 32 місяці.
Розрахунок: 32 міс. * 3028 грн (1 прожитковий мінімум) = 96 896 грн.
3. Період критичного стану та активної судової боротьби (01.2025 – 11.2025): 11 місяців. (Цей період характеризується найвищим ступенем страждань. Позивач був змушений ініціювати судові процеси та процедуру судового контролю для захисту своїх прав, перебуваючи при цьому на стаціонарному лікуванні у паліативному (травень 2025) та психіатричному (листопад 2025) відділеннях. Поєднання фізичної безпорадності та необхідності вести виснажливу юридичну війну з державою виправдовує застосування підвищеного коефіцієнта. Розрахунок: 11 міс. * 12 112 грн (4 прожиткових мінімуми) = 133 232 грн.
3. Компенсація за невиконання судових рішень: Обґрунтування: Сатисфакція за необхідність ініціювання нових процесів та процедур контролю. Сума: 14 484 грн.
Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 300 000,00 гривень.
24 грудня 2025 року від представника відповідача - Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив в якому зазначено, що в/ч НОМЕР_1 не заперечує, що позивач дійсно проходив військову службу з березня 2017 року та був звільнений у запас за станом здоров`я. Разом з тим, сам факт проходження служби, участі у бойових діях та звільнення за станом здоров`я не є підставою для автоматичного відшкодування моральної шкоди, оскільки ці обставини самі по собі не свідчать про завдання шкоди діями чи бездіяльністю відповідача. Також відповідач не заперечує наявність у позивача статусу учасника бойових дій та інвалідності ІІ групи. Водночас зазначений статус: є наслідком участі у бойових діях; підтверджує соціальні гарантії позивача; не доводить наявності моральної шкоди, завданої саме військовою частиною НОМЕР_1 .
Позивач посилається на рішення Полтавського окружного адміністративного суду, якими встановлено протиправну бездіяльність щодо нарахування та виплати грошового забезпечення. Однак вказані рішення стосуються лише публічно-правового спору (невиплата коштів), не підтверджують факту моральної шкоди, її розміру та не встановлюють причинно-наслідкового зв`язку.
Окрім цього, позивач стверджує, що його права порушувалися безперервно з березня 2017 року, однак саме по собі тривале існування спірних правовідносин не свідчить про наявність моральної шкоди, позивач протягом усього періоду проходив службу, отримував грошове забезпечення та інші види забезпечення, а твердження про “штучно створену бідність” є оціночним та недоведеним.
Також, позивач стверджує, що бездіяльність відповідача призвела до фізичного болю та приниження його гідності, однак фізичний біль є наслідком поранення, отриманого під час бойових дій, жодних доказів приниження гідності з боку відповідача не надано, відсутні будь-які звернення позивача зі скаргами на негідне поводження. 
Позивач пов`язує погіршення стану здоров`я з відсутністю грошового забезпечення, однак медичні документи не містять причинного зв`язку між невиплатою коштів і захворюваннями, які є типовими наслідками участі у бойових діях. 
Представник відповідача не заперечує факт лікування позивача, однак лікування здійснювалося в межах державної системи охорони здоров`я, відсутні докази, що лікування стало наслідком дій відповідача, а перебування у медичному закладі саме по собі не доводить наявність моральної шкоди.
Застосування прожиткового мінімуму та коефіцієнтів при розрахунку моральної шкоди є довільним, не передбаченим законом і не підтвердженим практикою Верховного Суду.
Окрім цього, відповідач вказав, що військова частина не є розпорядником коштів Держбюджету, виконання рішень здійснюється через Казначейство та відповідні фінансові органи.
Враховуючи вищевикладене, представник в/ч НОМЕР_2 просив відмовити у задоволенні позову повністю, або у разі часткового задоволення — зменшити розмір компенсації до мінімального, враховуючи принципи розумності та співмірності.
30 грудня 2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якому зазначено, що відзив в/ч НОМЕР_1 має переважно декларативний характер та зводиться до тверджень про відсутність «автоматичного» права на відшкодування моральної шкоди.
Водночас представник в/ч НОМЕР_1 не спростував факту тривалої протиправної бездіяльності, встановленої рішеннями адміністративних судів, що набрали законної сили, факту невиконання судових рішень, підтвердженого ухвалою про встановлення судового контролю, наявності у позивача моральних страждань, спричинених багаторічною правовою та фінансовою невизначеністю. Таким чином, відзив не містить належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги.
Окрім цього, причини невиплати (технічні, бюджетні чи організаційні) не мають правового значення. Має значення сам факт протиправної бездіяльності, який уже встановлений судовими рішеннями та є преюдиційним.
Представник в/ч НОМЕР_2 намагається звести джерело моральних страждань позивача виключно до наслідків поранення, отриманого під час бойових дій, що є спрощенням та підміною предмета спору. Позивач не заперечує, що його інвалідність є наслідком війни. Водночас предметом цього позову є додаткові страждання, спричинені тим, що особа з інвалідністю ІІ групи була протягом тривалого часу позбавлена належних засобів до існування та змушена роками захищати свої права у судовому порядку.
У матеріалах справи міститься, зокрема, виписка з медичної карти стаціонарного хворого № 6841 Обласного закладу з надання психіатричної допомоги, відповідно до якої у позивача діагностовано ПТСР, розлад адаптації та депресивний епізод у період активної судової боротьби наприкінці 2025 року. Перебування у психіатричному стаціонарі на тлі тривалої фінансової та правової невизначеності перебуває у безпосередньому причинному зв`язку з протиправною бездіяльністю держави та суттєво поглиблює моральні страждання Позивача.
Окрім цього, посилання представника в/ч НОМЕР_2 на подання заявок-розрахунків до вищого командування не спростовує факту порушення, а навпаки підтверджено заборгованість перед позивачем у сумі 485 048,00 грн, що свідчить про масштаб порушення, тривалий характер бездіяльності, адже активні дії з боку відповідача були вжиті лише після ініціювання процедури судового контролю.
При цьому, заявлена сума моральної шкоди у 300 000,00 грн становить близько 61 % від суми матеріальної заборгованості, що відповідає принципам розумності та співмірності, а тому позовна заява підлягає задоволенню. 
08 січня 2026 року представник в/ч НОМЕР_2 надав клопотання в якому просив відкласти розгляд справи, а в разі відмови у перенесенні розгляду справи, просив розглядати справу без його участі з урахуванням аргументів, що наведені у відзиві.  
12 січня 2026 року представник позивача надав заяву в якій просив відмовити у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та розглянути позовну заяву по суті за наявним матеріалами справи. 
06 лютого 2026 року представник в/ч НОМЕР_2 надав заяву в якій просив слухати справу без його участі. Позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив відмовити.
Представник Державної казначейської служби України в судове засідання 06 лютого 2026 року не з`явився з невідомих для суду причин, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. 
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши надані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до рішення Полтавського окружного адміністративного суду №440/5723/25 від 27 червня 2025 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії був задоволений частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення (щомісячних основних видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, одноразових додаткових видів грошового забезпечення) за період з 01 січня 2020 року по 19 травня 2023 року з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити (з урахуванням проведених виплат) ОСОБА_1 грошове забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102,00 грн), встановленого законом на 01 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб"; з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2270,00 грн), встановленого законом на 01 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб"; з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2481,00 грн), встановленого законом на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб"; за період з 01 січня 2023 року по 19 травня 2023 року з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2684,00 грн), встановленого законом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".
У задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено (а.с. 13-19).
Відповідно до рішення Полтавського окружного адміністративного суду №440/6392/25 від 10 липня 2025 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії був задоволений частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з березня 2017 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з березня 2017 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 31.12.2022, з 01.01.2024 по 22.03.2025 індексації грошового забезпечення із застосуванням щомісячної фіксованої індексації відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 фіксовану суму індексації грошового забезпечення з урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, як різницю між сумою можливої індексації і розміром підвищення доходу (щомісячно) за період з 01.03.2018 по 31.12.2022, з 01.01.2024 по 22.03.2025 включно, з урахуванням раніше виплачених сум.
В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 6-10).
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду №440/6392/25 від 21 жовтня 2025 року, заяву представника позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.07.2025 року у справі №440/6392/25 було задоволено частково.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 подати протягом двох місяців з дати отримання копії цієї ухвали звіт про виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.07.2025 року у справі №440/6392/25.
У задоволенні заяви представника позивача в іншій частині було відмовлено (а.с. 11-12).
Окрім цього, згідно Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №251/25/5001/8 від 08 липня 2025 року, ОСОБА_1 з 01 червня 2025 року було встановлено інвалідність 2 групи, причини інвалідності: «поранення (контузії, травми, каліцтва) захворювання або інші ушкодження здоров`я, одержані під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебування на фронті в інші періоди» (а.с. 22-24). 
Позивач звернувся до суду з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди мотивуючи це тим, що протиправна бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , яка полягала у невиплаті грошового забезпечення та індексації, призвела до його моральних страждань, що виразилися у фізичному болю, погіршенні здоров`я та приниженні його гідності як ветерана. На тлі постійного стресу через відсутність засобів до існування та необхідність вести судові процеси, стан його здоров`я критично погіршився. Окрім цього, перебування позивача у стаціонарах, в тому числі психіатричного профілю, без належного матеріального забезпечення при наявності значного боргу з боку держави, завдало йому додаткових фізичних та моральних страждань.
Після встановлення зазначених обставин, суд вказує, що частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У пункті 5 цієї ж постанови Пленуму № 4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.
Обов`язок доказування в цивільному процесі встановлений статтею 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, позивач вказує, що протиправна бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , яка полягала у невиплаті грошового забезпечення та індексації, змусила його жити в постійному стресі через відсутність засобів до існування, в умовах обмеження базових потреб, що в свою чергу призвело до моральних страждань починаючи з березня 2017 року по теперішній час, при цьому до матеріалів справи не було додано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тяжкого матеріального стану ОСОБА_1 в зазначений період, що позбавляє можливості суд оцінити вказаний довод позивача. 
Окрім цього, позивач вказує, що відсутність засобів до існування та необхідність вести судові процеси призвело до критичного погіршення стану його здоров`я, однак, як вбачається з наданої медичної документації, зокрема: Виписки з медичної карти стаціонарного хворого №16258 за період з 06 травня 2025 року по 16 травня 2025 року, в якій ОСОБА_1 скаржився на «виражений головний біль, головокружіння, які посилюються при зміні положення тіла, біль у очних яблуках, порушення сну та погіршення пам`яті, шум у голові та вухах, хиткість при ходьбі, підвищення АТ, біль у хребті, більше виражені у грудному та поперековому відділах хребта, обмеження рухів у хребті, болі у шлунку, відчуття тривоги, напруження та небезпеки, посилення відчуття серцебиття, чутливість до різких звуків, тремор кистей, загальну слабкість швидку втомлюваність, оніміння рук та ніг» (а.с. 25-26); Виписки з медичної карти стаціонарного хворого №6841 за період з 27 жовтня 2025 року по 17 листопада 2025 року, в якій ОСОБА_1 скаржився на «частий головний біль, головокружіння, коливання АТ, загальну слабкість, підвищену дратівливість, агресивність, тривожність, передчуття небезпеки, підозрілість, недовірливість, внутрішнє напруження, «нічого не хочеться», відсутнє бажання спілкуватися з людьми, порушення сну «довго не можу заснути та часто прокидаюся», кошмарні сновидіння на військову тематику, мимовільні нав`язливі думки та болісні спогади, переважно військового змісту, коливання настрою, емоційну нестриманість, відчуття провини, непереносимість гучних звуків, зниження слуху, зору, погіршення пам`яті, розсіяність, біль у спині» (а.с. 27-28), ОСОБА_1 не пов`язував висловлені скарги з неправомірними діями військової частини НОМЕР_1 чи з судовими процесами в яких останній приймав участь, як і лікарями не було встановлено подібного зв`язку.
Аналогічний висновок можна зробити і з іншої медичної документації, що знаходиться в матеріалах справи. 
Також, позивач вказує, що часом найвищого ступеню страждань припав на період судових процесів та процедур судового контролю для захисту своїх прав, однак, як вбачається з рішення Полтавського окружного адміністративного суду №440/5723/25 від 27 червня 2025 року та рішення Полтавського окружного адміністративного суду №440/6392/25 від 10 липня 2025 року, вказані справи були проведені за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), що вочевидь не вимагало значної залученості позивача в процес розгляду справ.
Окрім цього, контроль за виконанням вищевказаних рішень здійснюється позивачем через адвоката, який здійснює представництво інтересів та в повній мірі реалізує права ОСОБА_1 на даній стадії судового провадження без безпосередньої участі позивача.
Щодо компенсації за невиконання вищевказаних судових рішень №440/5723/25 від 27 червня 2025 року та №440/6392/25 від 10 липня 2025 року, то суд зазначає, що відповідно до ухвали Полтавського окружного адміністративного суду №440/5723/25 від 15 січня 2026 року, було зобов`язано військову частину НОМЕР_1  протягом трьох місяців подати до Полтавського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.06.2025 по справі № 440/5723/25, а відповідно до ухвали Полтавського окружного адміністративного суду №440/6392/25 від 23 грудня 2026 року, було прийнято звіт військової частини НОМЕР_1 про виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.07.2025 по справі № 440/6392/25, встановлено новий строк для подання звіту про виконання рішення суду у справі № 440/6392/25 та зобов`язано у строк протягом трьох місяців з дня отримання цієї ухвали подати звіт про виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.07.2025 по справі № 440/6392/25, а отже на момент винесення даного рішення ще не було реалізовано всі можливі процесуальні інструменти для виконання судових рішень №440/5723/25 від 27 червня 2025 року та №440/6392/25 від 10 липня 2025 року, при цьому, відповідач вживає всі можливі, в межах своєї компетенції, заходи для їх виконання. 
Інші аргументи сторін суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і не здатні вплинути на рішення суду.
Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58).
Суд не ставить під сумнів існування у позивача певного емоційного дискомфорту, що пов`язаний з порушенням його прав відповідачем – в/ч НОМЕР_1 та подальшим відстоюванням своїх прав у судах, оскільки така реакція особи, чиї права є порушеними, не може викликати жодного сумніву.
Водночас позивачем не доведено, а судом не встановлено, що його негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою, вагомих доказів на підтвердження факту шкоди та обґрунтування її розміру позивачем не надано.
При цьому, моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.
Дані висновки суду узгоджуються з правовим висновком зазначеним у постанові Касаційного цивільного суду від 19.01.2026 року справа № 461/1377/24.
Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені ним, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди відсутні.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 81, 128, 141, 259, 263-265, 352 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку, передбаченому ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення їм повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Малофєєв Артем Іванович, РНОКПП НОМЕР_4 , юридична адреса: вул. Європейська, 21, офіс 405, м. Полтава. 

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 , юридична адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Державна казначейська служба України, ЄДРПОУ 37567646, юридична адреса: вул. Бастіонна, 6, м. Київ. 

Суддя О.Л.Малицька