ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року	Львів	Справа № 300/6993/24 пров. № А/857/3834/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді	Матковської З. М.	
суддів -	Гінди О. М.	
 	Гуляка В. В.	
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року у справі № 300/6993/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України , третя особа Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,
(головуючий суддя першої інстанції Григорук О.Б., час ухвалення - у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення м. Івано - Франківськ, дата складання повного тексту рішення 20.12.024),-
В С Т А Н О В И В :
Адвокат Міщишин Іванна Ярославівна звернулася до суду в інтересах ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, про визнання протиправними дій Державної Міграційної Служби України, які полягають у прийнятті рішення, яке направлене позивачу листом від 14.03.2024 № 8.1-2567/2-24, про відмову в продовженні строку перебування в Україні;
скасування рішення Державної Міграційної Служби України, яке направлене позивачу листом від 14.03.2024 № 8.1-2567/2-24, про відмову в продовженні строку перебування в Україні від 12.03.2024 № 00805300021772;
зобов`язання Державну Міграційну Службу України прийняти рішення відповідно до якого продовжити строк перебування позивача на території України.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач, ОСОБА_1 , громадянин РФ, який народжений в Україні, покинув територію РФ з моменту початку військової агресії щодо України. Позивач вважає військове вторгнення в Україну злочином проти людства. Він активно висловлював таку політичну позицію на території РФ і в усній формі і в соціальних мережах. Покинувши територію РФ отримав тимчасовий прихисток на території Польщі, де тричі звертався до Посольства України в Республіці Польща щодо оформлення візи для в`їзду в Україну. Тричі у видачі віз йому було відмовлено. Зазначено, що 05.01.2023 Надвірнянським відділом УДМС позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну. Однак, 12.03.2024 прийнято оскаржуване рішення про відмову в продовженні строку перебування в Україні. Позивач вважає, що відповідачем протиправно прийнято оскаржуване рішення про відмову в продовженні строку перебування в Україні від 12.03.2024, оскільки у період установлення на всій території України карантину 05.01.2023 Надвірнянським відділом УДМС позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну, який згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2020 № 259 діє протягом двох років від дня його прийняття. Позивач звертає увагу, що він має стійкий багаторічний правовий зв`язок з Україною, а саме: народжений в Україні, навчався в школі та університеті в Україні, дружина та донька є громадянами України, які проживають на території України, також батьки були громадянами України, часті щорічні візити в Україну протягом усіх попередніх років, легальний статус перебування, відсутність фактів притягнення до відповідальності за вчинення правопорушень чи злочинів на території України. Також дружина позивача з 04.03.2024 є особою з інвалідністю 3-ї групи, яка потребує постійного догляду. Водночас, звертає увагу на клопотання Волонтерської організації БФ "Свобода-Гідність-Перемога", яка підтверджує, що позивач і його сім`я безпосередньо надають волонтерську допомогу сім`ям, які опинились у складних життєвих обставинах, через шкоду завдану тимчасовою окупацією та збройною агресією РФ проти України (фінансова допомога, закупівля необхідних товарів, ліків, логістична допомога).
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України про відмову в продовженні строку перебування в Україні від 12.03.2024 № 00805300021772. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про продовження строку перебування на території України від 08.03.2024 № 500044585 та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. 
Апелянт вважає оскаржуване рішення таким, що прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та не надано належної оцінки доказам, а тому таке підлягає скасуванню.
Зазначає, що за результатами розгляду заяви приймаючої сторони ОСОБА_2 (дружини Позивача) від 12.04.2023 Головою Державної прикордонної служби України, за наявності підстав гуманітарного характеру, на підставі частини шостої статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» в редакції Закону № 2952-ІХ, який набрав чинності 23.03.2023 (далі - Закон №2952-ІХ) надано дозвіл на в`їзд в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За наявними обліками ДМС встановлено, що 05.01.2023 Надвірнянським відділом Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну, який дійсний до 05.01.2024.
Позивач в`їхав на територію України, через прикордонний пункт пропуску Рава Руська.
Також проведеною ДМС перевіркою встановлено, що рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання громадянину російської федерації ОСОБА_1 не приймалось.
Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18 березня 2020 р. №259 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції на період установлення на всій території України карантину» (далі - постанова КМУ №259).
З аналізу встановленої постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2021 р. №757 якою внесено зміни до пункту 2 постанови КМУ №259 визначено, що рішення про надання дозволу на імміграцію, прийняте протягом одного року до установлення на всій території України карантину, діє протягом двох років від дня його прийняття.
За таких обставин, суд першої інстанції у рішенні прийшов до необґрунтованого висновку про те, що «...у період 05.01.2023 до 05.01.2025 позивач має законні підстави для перебування в Україні, оскільки такий період встановлений законодавством...».
Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що відповідно до Примітки дозволу на імміграцію в Україну (копія дозволу на імміграцію в Україну міститься в матеріалах судової справи), особи, яким надано дозвіл на імміграцію, зобов`язані протягом періоду дії дозволу звернутися до: закордонних дипломатичних установ із заявою про оформлення візи типу D-01- імміграція, якщо вони постійно проживають за межами України, в`їхати на територію України і не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на постійне проживання; до територіального підрозділу ДМС України за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на постійне проживання, якщо вони перебувають на законних підставах в Україні, не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні.
Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2022 р. № 692 «Про припинення дії Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України та Російської Федерації та застосування деяких міжнародних договорів України з Російською Федерацією», яка 01.07.2022 набрала чинності та якою передбачено в`їзд в Україну громадян Російської Федерації на підставі оформлених віз.
Позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною другою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), (перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився), та відповідно на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 гривень. Зазначений штраф Позивачем сплачено добровільно, постанова про накладення адміністративного стягнення Позивачем не оскаржувалась. Дружину Позивача - ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 205 КУпАП, а саме за те, що будучи приймаючою стороною умисно не вжила заходів для своєчасного подання іноземцем громадянином рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 заяв для оформлення документів на право проживання (перебування) в Україні та відповідно на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 гривень. Зазначений штраф сплачено добровільно, постанова про накладення адміністративного стягнення не оскаржувалась.
Позивач звернувся із заявою про продовження строку перебування на території України лише 08.03.2024. Головою ДМС на підставі підпункту 3 пункту 25 Порядку №150, у зв`язку з не поданням Позивачем відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України було прийнято рішення за номером: 00805300021772 про відмову в продовженні строку перебування в Україні.
Про прийняте рішення ДМС було направлено позивачу повідомлення від за вихідним реєстраційним номером №8.1-2567/2-24 та копію вказаного рішення ДМС від 12.03.2024 (пункт 26 Порядку №150).
З урахуванням наведеного просить рішення суд першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин РФ, який народжений в Україні. Дружина та донька є громадянами України, які проживають на території України.
05.01.2023 Надвірнянським відділом УДМСУ в Івано-Франківській області позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну № 26214200081013, в якому вказано - дозвіл дійсний до 05.01.2024 (а.с.19).
23.04.2023 позивач в`їхав на територію України, через прикордонний пункт пропуску Рава-Руська.
08.03.2024 позивач звернувся із заявою № 500044585 про продовження строку перебування на території України (а.с.55).
12.03.2024 Державною міграційною службою України прийнято оскаржуване рішення № 00805300021772 про відмову в продовженні строку перебування в Україні на підставі підпункту 3 пункту 25 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 (а.с.70).
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач оскаржив його до суду.
Суд першої інстанції позов задовольнив частково з тих підстав, що згідно Дозволу на імміграцію в Україну від 05.01.2023 № 26214200081013 у період 05.01.2023 до 05.01.2025 позивач має законні підстави для перебування в Україні, оскільки такий період встановлений статтею 2 Закону № 2491-III, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2020 № 259 та вищенаведене підтверджує підстави для подальшого перебування позивача на території України.
Апеляційний суд погоджується із висновками суджу першої інстанції з огляду на наступне.
Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Порядком продовження строку перебування чи тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства на території України або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150 (далі - Порядок № 150).
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, повноваження органів державної влади, що беруть участь у визначенні такого статусу та діють в інтересах забезпечення прав і свобод осіб та національної безпеки України, а також встановлює порядок в`їзду в Україну та виїзду з України таких осіб визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI.
Відповідно до пункту 7 частини 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України врегульовані статтею 4 Закону № 3773-VI.
Відповідно до частини 16 статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
Частиною 1 статті 4 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Згідно пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» № 2491-III «Підстави для надання дозволу на імміграцію та квота імміграції» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
У відповідності до статті 2 Закону № 2491-III питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити.
Згідно статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.
Процедуру продовження строку перебування та тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства на території України або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначає Порядок продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150 ( далі Порядок № 150).
Іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи у разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено законодавством та міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС ( п. 2 Порядку № 150).
Відповідно до пункту 3 Порядку № 150, строк перебування іноземців та осіб без громадянства, яким за наявності підстав гуманітарного характеру для забезпечення захисту національних інтересів або у зв`язку з виконанням міжнародних зобов`язань Головою Держприкордонслужби або особою, яка виконує його обов`язки, надано дозвіл на перетинання державного кордону, не може перевищувати строки, встановлені пунктом 2 цього Порядку.
Строк перебування іноземців та осіб без громадянства, які тимчасово перебувають на території України (крім осіб, які відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 16 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” звільняються від реєстрації або реєструються у МЗС та його представництвах), продовжується ДМС, її територіальними органами за наявності обґрунтованих підстав (лікування, пологи, догляд за хворим членом родини, вимушена зупинка на території України у зв`язку з надзвичайними обставинами, оформлення спадщини, наявність підстав для оформлення посвідки на постійне чи тимчасове проживання, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, а також інші обставини, що унеможливлюють виїзд іноземця або особи без громадянства) та за умови подання підтвердних документів - на період існування таких підстав.
Відповідно до п. 5 цього ж Порядку, заява про продовження строку перебування на території України за формою згідно з додатком 1 (далі - заява) подається особисто повнолітнім дієздатним іноземцем або особою без громадянства чи законним представником повнолітньої недієздатної особи та приймаючою стороною територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС за місцем перебування іноземця або особи без громадянства не пізніше ніж за три робочих дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.
У разі подання іноземцем або особою без громадянства заяви із порушенням строків, встановлених абзацом першим цього пункту, але до закінчення встановленого строку перебування на території України, до заяви додаються документи, що підтверджують наявність підстав, що унеможливлюють їх виїзд з території України.
У разі порушення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування на території України заява приймається після притягнення іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони до адміністративної відповідальності.
Для продовження строку перебування в Україні разом із заявою подаються такі документи: 1) документи, що підтверджують наявність підстав для подальшого перебування на території України; 2) дійсний паспортний документ іноземця (або паспортні документи - у разі, коли іноземець має одночасно громадянство (підданство) кількох держав (множинне громадянство) або документ, що посвідчує особу без громадянства; 3) паспорт (паспортний документ) приймаючої сторони (фізичної особи) або представника приймаючої сторони (юридичної особи); 4) документи, що підтверджують наявність достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони; 5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати ( п. 6 Порядку № 150).
Згідно із п.25 Порядку, у продовженні строку перебування в Україні відмовляється в разі: 1) відсутності достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони; 2) коли є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства мають інші, ніж заявлені у заяві, підстави та мету перебування в Україні; 3) коли іноземець або особа без громадянства не подали відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України; 4) коли дані, отримані з відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів державних органів, не підтверджують подану іноземцем або особою без громадянства інформацію; 5) подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; 6) коли виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою (включаючи витрати, пов`язані з видворенням або реадмісією), фізичними або юридичними особами, або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду в Україну; 7) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 8) необхідності охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.
Відповідно до пункту 2 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360 Державна міграційна служба України (ДМС) у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства (пункту 2 Положення № 360).
Згідно підпункту 9 пункту 4 Положення від 20.08.2014 № 360 ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження строку перебування, про відмову в продовженні строку перебування, про скасування продовження строку перебування та про скорочення строку перебування, а також продовжує строк тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства на території України.
Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції на період установлення на всій території України карантину врегульовані постановою Кабінету Міністрів України від 18.03.2020 № 259, відповідно до якої, з метою запобігання порушенням законодавства у сфері міграції на період установлення на всій території України карантину Кабінетом Міністрів України постановлено: оформлення документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи її спеціальний статус у період установлення на всій території України карантину здійснюється за місцем звернення особи (пункт 1).
Згідно пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2020 № 259 рішення про надання дозволу на імміграцію, прийняте протягом одного року до установлення або у період установлення на всій території України карантину, діє протягом двох років від дня його прийняття.
З 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на усій території України було встановлено карантин відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами).
Як уже зазначалось вище та встановлено судом, 05.01.2023 Надвірнянським відділом УДМСУ в Івано-Франківській області позивачу було надано Дозвіл на імміграцію в Україну № 26214200081013, в якому вказано - дозвіл дійсний до 05.01.2024.
Отже, вищенаведене рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну від 05.01.2023 № 26214200081013 прийняте відповідачем у період установлення на всій території України карантину.
Суд першої інстанції вірно виснував, що оскільки рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну від 05.01.2023 № 26214200081013 прийняте у період установлення на всій території України карантину, враховуючи вимоги статті 2 Закону № 2491-III та пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2020 № 259 - Дозвіл на імміграцію в Україну діє протягом двох років від дня його прийняття, тобто - до 05.01.2025.
Таким чином, у період 05.01.2023 до 05.01.2025 позивач має законні підстави для перебування в Україні, оскільки такий період встановлений законодавством.
12.03.2024 Державною міграційною службою України прийнято оскаржуване рішення № 00805300021772 про відмову в продовженні строку перебування в Україні на підставі підпункту 3 пункту 25 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150, відповідно до якого у продовженні строку перебування в Україні відмовляється в разі коли іноземець або особа без громадянства не подали відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України.
Ураховуючи наведене вище, суд першої інстанції вірно виснував, що згідно Дозволу на імміграцію в Україну від 05.01.2023 № 26214200081013, який діяв у період 05.01.2023 до 05.01.2025, ураховуючи пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2020 № 259, то позивач підтвердив підстави для подальшого перебування на території України.
Таким чином, оскільки позивач підтвердив підстави для подальшого перебування на території України, які визначені законодавством, то оскаржуване рішення від 12.03.2024 № 00805300021772 Державної міграційної служби України прийнято без урахуванням вищевказаних обставин, що мали значення для прийняття такого рішення, тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Що стосується покликань апелянта на Примітку дозволу на імміграцію в Україну, то колегія суддів вважає такі необґрунтованими з урахуванням наведених вище висновків суду щодо продовження строку дії Дозволу відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2020 № 259 до 05.01.2025 р.
Апелянт також вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2022 р. № 692 «Про припинення дії Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України та Російської Федерації та застосування деяких міжнародних договорів України з Російською Федерацією», яка 01.07.2022 набрала чинності та якою передбачено в`їзд в Україну громадян Російської Федерації на підставі оформлених віз.
Апеляційний суд вважає такі невірними, оскільки 05.01.2023 Надвірнянським відділом Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну, який дійсний до 05.01.2024., тобто такий дозвіл надано після 01.07.2022 органом ДМС.
Колегія суддів також зауважує, що Дозвіл на імміграцію в Україну від 05.01.2023 № 26214200081013 позивачу наданий на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», відповідно до якої, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
Позивач ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , яка є громадянкою України з 27.12.1996 р. 
Щодо вимоги про зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення відповідно до якого продовжити строк перебування позивача на території України, то суд першої інстанції вірно виснував, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
За наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України про відмову в продовженні строку перебування в Україні від 12.03.2024 № 00805300021772 та зобов`язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про продовження строку перебування на території України від 08.03.2024 та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року у справі № 300/6993/24 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Гуляк