ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 142/955/19
провадження № 61-6979св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Тульчинська районна державна адміністрація Вінницької області, Фермерське господарство «Лівон»,
треті особи: Державна служба з питань геодезії, картографії та кадастру, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2025 року у складі судді Нестерука В. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2025 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області, Фермерського господарства «Лівон» (далі - ФГ «Лівон»), за участі третіх осіб без самостійних вимог: Державної служба з питань геодезії, картографії та кадастру, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення органу державної влади, визнання недійсним договору оренди землі та скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки.

Позовну заяву обґрунтував тим, що він є громадянином України, який реалізуючи своє право на безоплатну передачу у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності в червні 2018 року звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області) із клопотанням про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Городищенської сільської ради Піщанського району Вінницької області, орієнтовною площею 2,0 га. До клопотання додав графічний матеріал, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. 16 липня 2018 року за результатом розгляду поданого клопотання та доданого до нього графічного матеріалу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області надало відповідь, згідно з якою повідомило його про те, що дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства на території Городищенської сільської ради Піщанського району Вінницької області не є можливим ,так як зображена на доданому до клопотання графічному матеріалі земельна ділянка перебуває в оренді ФГ «Лівон». 29 серпня 2018 року ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області надало йому ще одну відповідь про те, що обрана ним земельна ділянка на підставі розпорядження Піщанської районної державної адміністрації від 28 березня 2006 року № 85 була передана Піщанською районною державною адміністрацією в оренду ФГ «Лівон» згідно укладеного договору оренди землі від 28 березня 2006 року, що зареєстрований 14 квітня 2006 року за № 0406680900003 ,терміном на 25 років. До вказаної відповіді додано копії договору оренди землі, викопіювання земельної ділянки, що надана в оренду ФГ «Лівон», та зазначене розпорядження Піщанської районної державної адміністрації. 

Наголошував на тому, що із отриманих документів йому стало відомо, що розпорядження Піщанської районної державної адміністрації від 28 березня 2006 року № 85 «Про надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства» та договір оренди земельної ділянки загальною площею 76,3314 га, укладений між Піщанською районною державною адміністрацією та ФГ «Лівон» терміном на 25 років, який зареєстровано у Державному підприємстві «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» від 14 квітня 2006 року за № 040680900003, були вчинені з порушенням норм чинного на той період законодавства. Прийняттям протиправного розпорядження, укладенням на його підставі договору оренди земельної ділянки та державною реєстрацією права оренди на підставі цього договору, відповідачами порушується його право громадянина України на безоплатну передачу у власність земельної ділянки.
Стверджував про те, що розпорядженням Піщанської районної державної адміністрації від 28 березня 2006 року № 85 «Про надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства», вирішено надати із земель державної власності на території Городищенської сільської ради земельну ділянку для ведення фермерського господарства, загальною площею - 76,3314 га, в тому числі, невитребувані паї, землі резервного фонду - 17,74 га, з них рілля - 76,3314 га, ФГ «Лівон» ОСОБА_4 в оренду на 25 років з орендною платою по 40 грн за 1 га в рік. При цьому, загаданим розпорядженням зобов`язано у місячний термін заключити договір оренди земельної ділянки (підпункт 2.1.), до використання земельної ділянки приступити після встановлення її меж в натурі (на місцевості) (підпункт 2.2.), землевпорядній службі разом з головою ФГ «Лівон» ОСОБА_4. встановити в натурі межі землекористування та внести зміни в земельно-облікові документи та планово-картографічні матеріали (пункт 3.). Земельна ділянка, яку він згідно з клопотанням та доданого до нього графічного матеріалу бажав отримати безоплатно у власність із земель державної власності на території Городищенської сільської ради, орієнтовною площею 2,0 га, розташовується в межах земель резервного фонду - 17,74 га, що згідно оскаржуваного розпорядження Піщанської районною державною адміністрацією надані в оренду ФГ «Лівон». Враховуючи інформацію, надану відділом у Піщанському районі міжрайонного управління у Крижопільському та Піщанському районах ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області про те, що земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення, то в розпорядженні Піщанської районної державної адміністрації від 28 березня 2006 року № 85 про надання в оренду ФГ «Лівон» земель резервного фонду - 17,74 га терміном на 25 років відсутнє будь-яке обґрунтування строку дії договору з посиланням на відповідні проекти землеустрою.

Посилаючись на те, що в оспорюваному договорі оренди сторонами було протиправно занижено розмір орендної плати, що згідно зі статтею 6 Закону України «Про плату за землю» повинен бути не меншим ніж розмір земельного податку, який , враховуючи нормативно грошову оцінку 76,3314 га землі, складає 48 439,91 грн на рік , а договором оренди передбачена орендна плата 3 053,26 грн на рік, вважав, що вказаний договір оренди підлягає визнанню недійсним .

Зазначав про те, що згідно зі статтею 15, чинної на час укладення договору редакції Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди; строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру платежу; тощо. Невід`ємною частиною договору оренди землі є: акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об`єкта оренди; тощо. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним, відповідно до закону. З інформації із Державного земельного кадастру 14 листопада 2018 року йому стало відомо, що земельній ділянці земель резервного фонду Городищенської сільської ради ,площею 17,74 га, присвоєно кадастровий номер 0523280900:02:001:0561 та визначено її межі в натурі (на місцевості). В договорі оренди землі (пункт 18) зазначено, що передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розроблення проекту її відведення. У порушення статей 15, 16 Закону України «Про оренду землі», на час укладення договору оренди землі не було визначено в натурі (на місцевості) межі земельної ділянки, яка передається в оренду; у договорі відсутній акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), як його невід`ємна частина. Зокрема, розпорядження Піщанської районної державної адміністрації від 28 березня 2006 року № 85 містить вимоги до ФГ «Лівон» встановити в натурі межі землекористування та приступити до використання земельної ділянки лише після встановлення її меж (на місцевості). Відповідно до частини третьої статті 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості) забороняється. Крім того, в порушення статей 15 та 17 Закону, договір оренди землі від 28 березня 2006 року, як одна з невід`ємних частин, не містить акт приймання-передачі об`єкта оренди. На підставі вищенаведеного вважав, що розпорядження Піщанської районної державної адміністрації від 28 березня 2006 року № 85 «Про надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства» прийняте в порушення статті 19 Конституції України, частини третьої статті125 ЗК України, абзацу 2 статті 19 Закону України «Про оренду землі», статті 6 Закону України «Про плату за землю», є протиправним та підлягає скасуванню.

Також посилаючись на те, що згідно частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а договір укладено на підставі протиправного розпорядження та з порушенням частини третьої статті 125 ЗК України, статей 15, 16, 17 Закону України «Про оренду землі» просив визнати протиправним та скасувати розпорядження Піщанської районної державної адміністрації від 28 березня 2006 року № 85 «Про надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства», стверджував на те, що є підстави для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, загальною площею 76,3314 га, укладений між Піщанською районною державною адміністрацією та ФГ «Лівон» терміном на 25 років, який зареєстровано у Державному підприємстві «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» від 14 квітня 2006 року за № 040680900003

Крім того, посилаючись на те, що документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, не відповідали вимогам, встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та іншим нормативно-правовим актам, а реєстрація проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом, стверджував про те, що є підстави для скасування реєстрації права оренди земельної ділянки, що проведена 14 квітня 2006 року, на підставі договору оренди землі від 28 березня 2006 року, зареєстрованого у Державному підприємстві «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» за № 040680900003.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Піщанської районної державної адміністрації від 28 березня 2006 року № 85 «Про надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства»;

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, загальною площею 76,3314 га, укладений 28 березня 2006 року між Піщанською районною державною адміністрацією та ФГ «Лівон» терміном на 25 років, який зареєстровано у Державному підприємстві «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» від 14 квітня 2006 року за № 040680900003;

- скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, яку проведено 14 квітня 2006 року, на підставі договору оренди землі від 28 березня 2006 року, зареєстрованого у Державному підприємстві «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» за № 040680900003;

- стягнути з відповідачів на його користь судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 28 лютого 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що підстави для визнання протиправним та скасування оспорюваного розпорядження Піщанської районної державної адміністрації від 28 березня 2006 року № 85 про надання земельних ділянок резервного фонду в оренду та визнання недійсним, укладеного між Піщанською районною державною адміністрацією та ФГ «Лівон», договору оренди земельної ділянки загальною площею 76,3314 га, терміном на 25 років, відсутні, оскільки цим розпорядчим актом і договором на момент їх вчинення права чи інтереси позивача не були порушені.
Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективними, не забезпечить реалізацію ним права на безоплатне отримання бажаної частини спірної земельної ділянки.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки позовна вимога про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, яку проведено 14 квітня 2006 року є похідною від задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди від 28 березня 2006, то у задоволені і цієї позовної вимоги слід також відмовити.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2025 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає дійсним обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У червні 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 665/2508/16-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 823/106/18 та у постановах Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 3-41гс15, від 20 травня 2015 року у справі № 3-70гс15, від 10 червня 2015 року у справі № 6-162цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Також заявник зазначає про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини шостої статі 118 ЗК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, зокрема про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не звернули увагу на те, що заявник та треті особи:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку зверталися до ФГ «Лівон» з вимогою надати їм нотаріально засвідчену згоду на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, яка перебуває в оренді господарства, та формування з неї трьох окремих земельних ділянок площею по 2,0 га, однак на такі звернення ФГ «Лівон» відповіді не надало;

- не врахували, що на час надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства на підставі оспорюваного розпорядження Піщанської районної державної адміністрації проєкт відведення такої ділянки не було підготовлено, ні погоджено, а ні затверджено;

- проігнорували, що земельна ділянка надана в оренду ФГ «Лівон» на 25 років за заниженою вартістю - 40 грн за 1 га;

- проігнорували, що метою пред`явлення заявником позовної вимоги про визнання розпорядження Піщанської районної державної адміністрації від 28 березня 2006 року № 85 є оспорення цивільного речового права ФГ «Лівон», що виникло в результаті та після реалізації цього розпорядження суб`єкта владних повноважень;

- дійшли помилкових висновків про відсутність порушення прав заявника;

- не врахували, що після звернення до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області із заявою про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою, у заявника виникли легітимні очікування на отримання земельної ділянки у власність, які передбачені чинними нормами законів України; 

- не надалиналежну оцінку всім доводам і аргументам заявника, тощо. 

У вересні 2025 року ФГ «Лівон», в інтересах якого діє представник Купрій О. М., через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в якому зазначило про необґрунтованість та безпідставність доводів такої касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 02 червня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 на Піщанського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2025 року передано на розгляд судді- доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без руху та надано заявнику строк для усунення її недоліків, зокрема запропоновано надати докази сплати судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 з підстав визначених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Піщанського районного суду Вінницької області матеріали справи № 142/955/19; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву. 

У серпні 2025 року матеріали справи № 142/955/19 надійшли до Верховного Суду. 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи 

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у 2018 році ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею орієнтовною площею 2,00 га на території Городищенської сільської ради Піщанського району. До вказаного клопотання позивач додав графічні матеріали з бажаним місцем розташування земельної ділянки.

Листом ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 16 липня 2018 року № 9896/0-3093/0/95-18 ОСОБА_1 повідомлено про те, що його клопотання про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства на території Городищенської сільської ради Піщанського району Вінницької області розглянуто. Земельна ділянка, на яку він бажає отримати дозвіл на розробку землевпорядної документації, перебуває в оренді ФГ «Лівон» та відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України повернутись до розгляду цього питання можливо після надання письмової згоди землекористувача, засвідченої нотаріально.

Зміст копії листа ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 29 серпня 2018 року № ПІ-173/0-172/0/63-18 свідчить про те, що бажана земельна ділянка на підставі розпорядження Піщанської районної державної адміністрації від 28 березня 2006 року № 85 передана Піщанською районною державною адміністрацією в оренду ФГ «Лівон» згідно з договором оренди землі від 28 березня 2006 року, що зареєстрований 14 квітня 2006 року за №0406680900003, терміном на 25 років. 

Розпорядженням Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області від 28 березня 2006 року № 85 «Про надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства» ФГ «Лівон» надано з земель державної власності на території Городищенської сільської ради земельну ділянку, загальною площею 76,3314 га, з яких: невитребувані паї - 53,2989 га, землі резервного фонду - 17,74 га, рілля - 76,3314 га для ведення фермерського господарства в оренду терміном на 25 років з орендною платою по 40 грн. за 1 га в рік.

Бажана позивачем земельна ділянка, площею 2 га на території Городищенської сільської ради Піщанського району знаходиться в межах земельної ділянки резервного фонду 17,74 га.

28 березня 2006 року між Піщанською районною державною адміністрацією та ФГ «Лівон» укладено договір оренди землі, згідно умов якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення на території Городищенської сільської ради, кадастровий номер 0523280900:01:001:0561, 0565, загальною площею 76,3314 га, в тому числі рілля - 76,3314 га, нормативно грошовою оцінкою 634 597,00 грн, терміном на 25 років, зі сплатою орендної плати в розмірі 3 053,26 грн на рік та з урахуванням індексів інфляції. 

Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 14 листопада 2018 року, земельна ділянка, кадастровий номер 0523280900:02:001:0561, площею 17,74 га має цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, знаходиться на території Городищенської сільської ради і перебуває у державній власності.

Також судами встановлено, що 23 квітня 2020 року, тобто, вже після подачі позову до суду, позивач ОСОБА_1 та треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку звертались до ФГ «Лівон» з вимогою надати їм нотаріально засвідчену згоду на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, яка перебуває в оренді господарства та формування з неї трьох окремих земельних ділянок по 2,0 га.

Згідно з повідомленням Городищенської сільської ради від 05 серпня 2019 року № 205 ОСОБА_5 , на території Городищенської сільської ради вільних земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, які можуть бути безоплатно передані у приватну власність немає. Є вільна земельна ділянка, площею 7 га, кадастровий номер 0523280900:01:001:0580, подана для продажу права оренди через аукціон. 

Згідно з архівної копії пояснювальної записки до проекту розпорядження Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області від 28 березня 2006 року № 85 «Про надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства», проект розроблено на підставі статті 119 Конституції України, статей 6, 13, Закону України «Про місцеві державні адміністрації», статей 17, 31, 93, 124 ЗК України з метою передачі земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства. 

Архівна копія довідки про погодження проекту розпорядження Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області від 28 березня 2006 року № 85 «Про надання земельних ділянок у власність для ведення фермерського господарства, свідчить про те, що проект розпорядження Піщанської районної державної адміністрації розроблено відділом земельних ресурсів та погоджено без зауважень з першим заступником голови районної державної адміністрації Григоращенко Г. І. та провідним спеціалістом відділу Крук С. Б.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 10 лютого 2020 року №2-3556/15-20-СГ було внесено зміни до договору оренди землі від 28 березня 2006 року, встановлено розмір орендної плати 12% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, зобов`язано юридичне управління підготувати відповідну додаткову угоду. Також зі змісту цього наказу вбачається, що у спірної земельної ділянки, площею 17,74 га змінився кадастровий номер на 0523280900:02:001:0264.

Згідно з листом Відділу № 6 управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 15 червня 2022 року № 807/14-22, інформація щодо кадастрового номеру 0523280900:02:001:0561 в Національній кадастровій системі відсутня, технічна документація за цим кадастровим номером не розроблялась. 

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні показала, що з 2006 до 2018 роки вона була головою ФГ «Лівон» і особисто зверталась до Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області для отримання в оренду землі, проте обставин укладення договору оренди землі вже не пам`ятає через давність. Землевпорядна документація розроблялась пізніше, в 2006 році її не було, зараз вже є розроблена в 2020 році, тоді і змінено було кадастровий номер та розмір орендної плати; позивач ОСОБА_1 у 2019 році письмово звертався за нотаріальною згодою на розроблення проекту землеустрою, але відповіді на його звернення вона не надала, у нотаріуса така згода не оформлялась.

Правове обґрунтування 

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. 

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно з частиною першою статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі в тому числі і безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Порядок набуття права на землю громадянами та юридичними особами регламентований главою 19 ЗК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам визначені у статті 121 ЗК України. 

Відповідно до частини першої цієї статті громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 га.

Частиною четвертою статті 116 ЗК України передбачено, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання.

Згідно з частиною п`ятою статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано статтею 118 ЗК України.

Відповідно до частини шостою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за документацією із землеустрою, звертається з заявою про надання дозволу на розробку документації із землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У заяві зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. 

До заяви додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Отже, реалізація права на одержання безоплатно у приватну власність земельної ділянки яка перебуває в оренді іншої фізичної чи юридичної особи, можлива за умови припинення права власності чи користування ними або за умови наявності нотаріальної письмової згоди землекористувача.

Статтею 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Аналіз змісту статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить про те, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що підстави для визнання протиправним та скасування оспорюваного розпорядження Піщанської районної державної адміністрації від 28 березня 2006 року № 85 про надання земельних ділянок резервного фонду в оренду та визнання недійсним, укладеного між Піщанською районною державною адміністрацією та ФГ «Лівон», договору оренди земельної ділянки загальною площею 76,3314 га, терміном на 25 років, відсутні, оскільки цим розпорядчим актом і договором на момент їх вчинення права чи інтереси позивача не були порушені, а зацікавленість у набуті спірної земельно ділянки виникла у нього лише у 2018 році, коли він вперше звернувся до Держгеокадастру.

Також суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що оскільки позовна вимога про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, яку проведено 14 квітня 2006 року, є похідною від задоволення судом позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди від 28 березня 2006 року, то у задоволені і цієї позовної вимоги слід також відмовити.

Доводи касаційної скарги про те, що після звернення до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області із заявою про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою у заявника виникли легітимні очікування на отримання земельної ділянки у власність, які передбачені чинними нормами законів України, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Поняття «легітимні очікування», головним чином походять від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. У юридичній практиці зазначений термін також має такі альтернативні назви як правомірні, законні, розумні або виправдані сподівання.

Принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України). 

Реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими.

Легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи правових норм; не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги).

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд і у постанові від 18 січня 2023 року справі № 580/1300/22.

У справі, яка переглядається, судами встановлено позивач ОСОБА_1 , маючи право на отримання безоплатно у власність земельної ділянки державної власності для ведення особистого селянського господарства площею до 2,0 га у 2018 році звернувся до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області з відповідним клопотанням про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення йому такої ділянки на території Городищенської сільської ради Піщанського району і наданням графічного матеріалу з бажаним місцем розташування земельної ділянки. При цьому в супереч положенням частини другої статті 123 ЗК України до цього звернення не додав письмової згоди землекористувача ФГ «Лівон», засвідченої нотаріально.

Бажана заявником земельна ділянка площею 2 га знаходилась в складі земельної ділянки ,площею 76,3314 га, наданої із земель державної власності на території Городищенської сільської ради розпорядженням Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області від 28 березня 2006 року № 85 була передана ФГ «Лівон» в оренду для ведення фермерського господарства, з яких невитребувані паї - 53,2989 га, землі резервного фонду - 17,74 га, з яких рілля - 76,3314 га для ведення фермерського господарства в оренду терміном на 25 років.

Листом ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 16 липня 2018 року № 9896/0-3093/0/95-18 ОСОБА_1 було повідомлено про те, що земельна ділянка, на яку він бажає отримати дозвіл на розробку документації перебуває в оренді ФГ «Лівон» і повернутись до розгляду цього питання можливо лише після надання письмової згоди землекористувача, засвідченої нотаріально. 

Таку відмову ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення ділянки на території Городищенської сільської ради Піщанського району позивач ОСОБА_1 не оспорив.

Отже, сам лише факт звернення позивача до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням про надання йому дозволу на розробку проєкту землеустрою (у задоволенні якого відмовлено через не надання заявником всіх необхідних документів), не свідчить про виникнення у нього легітимних очікувань на отримання земельної ділянки у власність.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що на час надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства на підставі оспорюваного розпорядження Піщанської районної державної адміністрації проєкт відведення такої ділянки не було підготовлено, ні погоджено, а ні затверджено; а також проігнорували, що земельна ділянка надана в оренду ФГ «Лівон» на 25 років за заниженою вартістю - 40 грн за 1 га, Верховний Суд також відхиляє, оскільки у цій справі суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність порушеного права заявника щодо спірної земельної ділянки чи її частини оспорюваним розпорядженням Піщанської районної державної адміністрації та договором оренди земельної ділянки, а тому не мали перевіряти доводи позивача щодо незаконності цих правових актів по суті.

Аргументи касаційної скарги про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини шостої статі 118 ЗК України у подібних правовідносинах є безпідставними з огляду на те, що практика суду касаційної інстанції щодо питання застосування вказаної норми земельного законодавства  України та умов безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами є сталою. 

Водночас колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Доводи касаційної скарги про те, що заявник та треті особи:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку зверталися до ФГ «Лівон» з вимогою надати їм нотаріально засвідчену згоду на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, яка перебуває в оренді господарства, та формування з неї трьох окремих земельних ділянок площею по 2,0 га, однак на такі звернення ФГ «Лівон» відповіді не надало, є безпідставними, оскільки вони не спростовують правильність висновків судів про відсутність порушеного права заявника оспорюваними правовими актами. 

Крім того, матеріали справи, яка переглядається, свідчать про те, що таке звернення заявника та третіх осіб до землекористувача ФГ «Лівон» відбулось вже під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції.

Посилання у касаційній скарзі стосовно того, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 665/2508/16-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 823/106/18 та у постановах Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 3-41гс15, від 20 травня 2015 року у справі № 3-70гс15, від 10 червня 2015 року у справі № 6-162цс15 є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанції виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявника, Верховний Суд відхиляє, оскільки як неодноразово вказував ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. 

Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков     	
	Р. А. Лідовець     	
	Д. Д. Луспеник