Справа № 461/2349/25 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В. 
Провадження № 22-ц/811/2565/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 березня 2026 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 10 липня 2025 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права приватної власності та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, 

встановив:
26.03.2025 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом, в якому просила: скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 (розмір частки 9/10) та ОСОБА_2 (розмір частки 1/10) на нежитлове приміщення магазину під літ. Б-1, В-1, загальною площею 73,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1158442646101), із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи; ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу (знесення) будівлі, загальною площею 73,2 кв.м.
27.03.2025 року відкрито провадження в даній справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 24.04.2025 року. 
20.05.2025 року відповідач ОСОБА_1 в особі свого представника – адвоката Алексеєнка А.А. подав до суду заяву про зупинення провадження у справі, у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 07.04.2022 року.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10 липня 2025 року зупинено провадження у даній справі до припинення перебування сторони – відповідача ОСОБА_2 на службі у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан.
Ухвалу оскаржив позивач Львівська міська рада, просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач покликається на те, що для зупинення провадження у справі на підставі перебування сторони у складі Збройних Сил України недостатньо самого факту введення воєнного стану і формального перебування особи у складі Збройних Сил України.
За позицією позивача, необхідно встановити, що військова частина, де проходить службу особа, переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій.
Вважає, що для зупинення провадження у справі з цієї підстави необхідно не просто подати довідку з військової частини, а надати суду достатні докази на підтвердження того, що відповідач перебуває у складі військового формування, яке переведено на воєнний стан і виконує бойові завдання, що унеможливлює участь ОСОБА_2 у судовому засіданні.
Додає, що аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16.11.2023 року у справі №756/13371/20, від 26.03.2025 року у справі №490/4887/22. 
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.2 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 03.03.2026 року, є дата складення повного судового рішення – 16.03.2026 року, з урахуванням періоду перебування одного із членів колегії суддів у відпустці з 09 по 13 березня 2026 року включно.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.251, п.2 ч.1 ст.253 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, – до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Вказана норма процесуального закону є імперативною, суть якої зводиться до того, що учасник справи (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) на час розгляду справи в суді виконує конституційний обов`язок захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, передбачений статтею 65 Конституції України, та у зв`язку з цим не може реалізувати свої процесуальні права та нести процесуальні обов`язки.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і на даний час його дію не припинено. 
За приписами абзацу 1 статті 1 Закону України «Про Збройні Сили України» від 6 грудня 1991 року №1934-XII (далі – Закон №1934-XII), Збройні Сили України – це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.
Відповідно до статті 3 Закону №1934-XII, Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України; Командування об`єднаних сил Збройних Сил України; види Збройних Сил України – Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; окремі роди сил Збройних Сил України – Сили спеціальних операцій, Сили територіальної оборони, Сили логістики, Сили підтримки, Медичні сили; окремі роди військ Збройних Сил України – Десантно-штурмові війська, Війська зв`язку та кібербезпеки; органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року (далі – Закон №1932-ХІІ), участь в обороні держави разом із Збройними Силами України беруть у межах своїх повноважень інші військові формування, утворені відповідно до законів України, Державна спеціальна служба транспорту, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також відповідні правоохоронні органи.
Визначення військового формування міститься у статті 1 Закону №1932-ХІІ та означає створену відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону №1934-XII, особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі – Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та вирішення питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі – Положення).
Відповідно до пункту 12 Положення, встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
У постанові від 12 листопада 2025 року (справа №754/947/22, провадження №14-74цс25) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що: 
«Профільне законодавство, зокрема Закон №3543-XII та Закон №1932-ХІІ, хоч і не використовує термін «переведення на воєнний стан», натомість оперує поняттям «переведення на організацію і штати воєнного часу». Така трансформація військових формувань є одним із ключових заходів, що вживаються у випадку введення в державі воєнного стану та загальної мобілізації. 
З моменту оголошення загальної мобілізації та введення воєнного стану Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування переводяться в спеціальний правовий режим функціонування в цілому. Це виключає необхідність у додатковому з`ясуванні питання щодо переведення певної військової частини «на воєнний стан». Юридичний статус з`єднань, військових частин, підрозділів та інших складових структури ЗC України та інших військових формувань, що функціонують в умовах воєнного стану, не залежить від місця їх дислокації чи характеру виконуваних ними завдань, як-то перебування в районі воєнних (бойових) дій та участь в них.
Водночас приписи пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України не пов`язують можливість застосування цієї норми права з умовою перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, – військовослужбовця у військовій частині, що залучена до ведення безпосередніх бойових дій. До того ж військовослужбовець упродовж особливого періоду може в будь-який момент бути відрядженим до військової частини, задіяної до таких дій (підпункт 4-1 пункту 251 розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008). Сучасні форми та способи ведення війни, виконання бойових завдань вимагають участі у бойових діях та захисті суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України не тільки по умовній лінії фронту.
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан» для цілей застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм.
Упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації для застосування судом пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд має отримати докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі».
На підтвердження проходження відповідачем військової служби суду першої інстанції було надано довідку військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 14.12.2024 року №1628/288, яка видана ОСОБА_2 , про те, що він мобілізований та перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 (а.с.73).
Вказана обставина підтверджена також інформацією, наданою командиром військової частини НОМЕР_1 на запит суду першої інстанції (а.с.88-89).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наданих доказів достатньо для висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі, згідно з пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про зупинення провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України, при вирішенні даного питання судом не було допущено порушень норм процесуального та/або матеріального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення. 
Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 10 липня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складений 16 березня 2026 року. 

Головуючий        С.М. Бойко 

Судді:          С.М. Копняк 

А.В. Ніткевич