П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/1528/25	

Головуючий І інстанції: Ярощук В.Г.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 16.05.2025р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів та зобов`язання вчинити певні дії, - 
В С Т А Н О В И В:
19.02.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.11.2024р. №326 в частині «самовільного залишення місця служби» та «позбавлення премії за листопад 2024р.»;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02.12.2024р. №82;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 , при наявності відношення щодо переведення до іншої військової частини, здійснити всі необхідні заходи щодо такого переведення. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 27.02.2023р. позивач проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 . У період з 30.10.2024р. по 08.11.2024р. позивач перебував на стаціонарному лікуванні. 08.11.2024р. позивач знов був шпиталізований до лікарні, де проходив лікування з 08.11.2024р. по 15.11.2024р. 
Позивач стверджує, що 11.11.2024р. він надіслав своєму безпосередньому командиру через мобільний додаток «WhatsApp» довідку медичного закладу від 11.11.2024р. №140 про перебування його на «стаціонарному» лікуванні, а 12.11.2024р. засобами поштового зв`язку надіслав рапорт про направлення його медичний огляд ВЛК для встановлення придатності до подальшого проходження військової служби. 16.11.2024р. позивач також надіслав відповідачу й пояснювальну записку з описом про кожну дію під час перебування на лікуванні у період з 30.10.2024р. по 15.11.2024р. з проханням надати йому направлення до реабілітаційного відділення і направлення на ВЛК. З 18.11.2024р. по 15.01.2025р. позивач перебував у медичному центрі. 
Однак, незважаючи на викладене, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.11.2024р. №326 позивача було визнано таким, який нібито самовільно залишив місце служби, а наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02.12.2024р. №82 затверджено результати службового розслідування та передано його матеріали до ДБР про нібито самовільне залишення військової частини. 
Представник відповідача, у свою чергу, надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року (ухвалене в порядку письмового провадження) у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням суду першої інстанції, позивач 16.06.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неповного з`ясування обставин справи, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.05.2025р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.06.2025р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
14.07.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Позивач - ОСОБА_1 08.05.2020р. уклав з Міністерством оборони України (в особі командира Військової частини НОМЕР_2 ) контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.
Відповідно до військового квитка ОСОБА_1 , він з 27.02.2023р. проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно з довідкою ВЛК Військової частини НОМЕР_3 від 14.09.2023р. №2797, ОСОБА_1 був визнаний «непридатним» до служби у десантно-штурмових військах, плавскладі, морській піхоті, спецспорудах; «придатним» до служби у частинах забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах.
За змістом виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 08.11.2024р. №6832 та від 15.11.2024р. №7067, позивач проходив стаціонарне лікування у КНП Миколаївської міської ради «Міська лікарня №4», відповідно, з 30.10.2024р. по 08.11.2024р. та з 08.11.2024р. по 15.11.2024р.
12.11.2024р. ОСОБА_1 надіслав рекомендованим листом з описом (накладна №5405500013778) командиру роти рапорт про надання йому можливості проходження ВЛК з метою встановлення придатності / непридатності до військової служби, а саме: надати направлення на медичний огляд ВЛК, службову характеристику та пакет інших необхідних документів.
15.11.2024р. ОСОБА_1 пройшов огляд лікаря невролога у поліклініці КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги», що підтверджується консультаційним висновком спеціаліста від 15.11.2024р.
У той самий день, тобто 15.11.2024, як стверджує ОСОБА_1 , він надіслав рекомендованим листом з описом (накладна №5405500013778) командиру роти рапорт про надання йому можливості проходження ВЛК з метою встановлення придатності / непридатності до військової служби, а саме: надати направлення на медичний огляд ВЛК, службову характеристику та пакет інших необхідних документів.
19.11.2024р. до відповідача надійшла пояснювальна записка позивача від 15.11.2024р., в якій він повідомив, зокрема, що у зв`язку з різким погіршенням та новими обставинами діагнозу, що призвело до значного порушення ходи, він фізично не може приступити до виконання своїх обов`язків. Також, позивач просив у мінімальний термін надати йому направлення на реабілітацію і направити для проходження ВЛК (рапорт з додатками був надісланий ним оператором поштового зв`язку АТ «Укрпошта» 12.11.2024р.) для подальшого лікування та встановлення придатності / непридатності до військової служби.
Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 15.01.2025р. позивач проходив курс реабілітації з 18.11.2024р. по 15.01.2025р. у Медичному центрі ПООЗЧХУ «Шпиталь Українського Червоного Хреста». 
При цьому, у цій виписці не вказано її номеру, найменування та місцезнаходження закладу охорони здоров`я, куди направляється виписка, місце роботи позивача, дати його виписки.
Однак, на підставі рапорту від 15.11.2025р. командира роти, в якій ОСОБА_1 проходив військову службу, командир Військової частини НОМЕР_1 прийняв наказ (з адміністративно-господарської діяльності) «Про призначення проведення службового розслідування за фактом нез`явлення на службу після лікування закладу матроса ОСОБА_1 15.11.2024р.» від 16.11.2024р. №239, у відповідності до п.1 якого, наказано провести службове розслідування за фактом нез`явлення позивача на службу після лікувального закладу 15.11.2024р.
Крім цього, згідно з наказом командира Військової частини (по стройовій частині) від 16.11.2024р. №326, позивача, який після виписки з КНП Миколаївської міської ради «Міська лікарня №4» не з`явився до місця тимчасового зосередження Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) 16.11.2024р., до з`ясування обставин вважати «безпідставно відсутнім». 
З 16.11.2024р. позивача також було знято зі всіх видів забезпечення, зокрема, і грошового.
Одночасно відповідач подав командиру Військової частини НОМЕР_4 і ІНФОРМАЦІЯ_1 доповідь від 16.11.2024р. №22/2267 за фактом нез`явлення вчасно на службу з лікування до військової частини позивача 16.11.2024р.
Далі, за результатами службового розслідування, заступником командира роти, якому було доручено його проведення, підготовлено та надано командиру Військової частини НОМЕР_1 акт службового розслідування.
Так, цим актом службового розслідування встановлено, що позивач, який перебував на стаціонарному лікуванні в «Міська лікарня №4» м.Миколаєва в період з 08.11.2024р. по 15.11.2024р., станом на 15.11.2024р. не повернувся до місця служби.
В акті службового розслідування також зазначено, що позивач був виписаний з лікарні 15.11.2024р. о 09:00 год., але до військової частини цього дня він прибув. Заходи розшуку позивача результату не дали, на телефонні дзвінки він не відповідав, а за місцем проживання був відсутній. 19.11.2024р. до відповідача надійшла пояснювальна записка позивача від 15.11.2024р.
За результатами вищезазначеного службового розслідування командиром Військової частини НОМЕР_1 прийнято наказ від 02.12.2024р. №82 про результати проведення службового розслідування за фактом нез`явлення вчасно з лікування до місця проходження військової служби матроса ОСОБА_1 15.11.2024р., відповідно до п.1 якого, за порушення вимог ст.68 Конституції України, ст.ст.11, 12, 16, 49, 127, 128, 254, 261 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (затв. Законом України від 24.03.1999р. №548-XIV), ст.ст.2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (затв. Законом України від 24.03.1999р. №551-XIV), що мало прояв у нез`явленні вчасно 16.11.2024р. з лікування до місця проходження військової служби, на позивача накладено дисциплінарне стягнення «сувора догана».
В подальшому, Миколаївська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону видала позивачу направлення від 17.01.2025р. №38-5-6-274ВИХ-25 на медичний огляд ВЛК з метою визначення придатності до проходження військової служби в Збройних Силах України.
Відповідно до довідки ВЛК Військової частини НОМЕР_3 від 03.02.2025р. №1006, ОСОБА_1 визнаний «придатним» до служби у частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони.
Не погоджуючись з правомірністю та обґрунтованістю прийняття Військовою частиною НОМЕР_1 наказів від 16.11.2024р. №326 та від 02.12.2024р. №82, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, як наслідок, відсутності підстав для їх задоволення.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.2 ст.65 Конституції України, громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відносини між Державою в особі її компетентних органів (посадових осіб та службових осіб) та громадянами, що складаються з приводу проходження військової служби регламентовані Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ, «Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затв. наказом Міністра оборони України від 10.04.2009р. №170), «Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затв. Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008), «Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України» (затв. Законом України від 24.03.1999р. №548-XIV), «Дисциплінарним статутом Збройних Сил України» (затв. Законом України від 24.03.1999р. №551-XIV) та «Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України» (затв. наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017р. №608).
Відповідно до ст.9 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовці Збройних Сил України мають права та свободи із урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.
Згідно зі ст.11 Статуту внутрішньої служби, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним та дисциплінованим; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання.
У свою чергу, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Дані обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (ст.16 Статуту внутрішньої служби).
З аналізу наведених норм законодавства слідує, що правила поведінки та обов`язки, покладені на військовослужбовців, зокрема, стосовно неухильного дотримання вимог Конституції України та Законів, дотримання зразка високої культури, скромності й витримки, збереження військової честі, захисту своєї й поваги гідності інших людей, поширюються на військовослужбовця не лише під час несення ним служби, а й у вільний від несення служби час.
За змістом ст.ст.26,27 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення або ж провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. 
При цьому, військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Солдат (матрос) у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, особисту бойову готовність, утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, збереження виданого йому майна (ч.1 ст.127 Статуту внутрішньої служби).
За визначенням, наведеним у ст.ст.1 та 2 Дисциплінарного статуту, військовою дисципліною є бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту унормовано, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів, додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство, виявляти повагу до командирів і один до одного, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Відповідно до ч.1 ст.5 Дисциплінарного статуту, за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі, установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення. Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення про необхідність притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.
Право командира, за змістом ст.6 Дисциплінарного статуту, віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, окрім випадку віддання явно злочинного наказу або ж розпорядження. 
Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. 
Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.
У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.
Окрім того, командир зобов`язаний вжити заходів щодо затримання підлеглого при вчиненні або здійсненні ним замаху на вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного із непокорою, опором або ж погрозою начальнику, застосуванням насильства, самовільним залишенням військової частини або місця служби, ухиленням від військової служби чи дезертирством, з негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи чи вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками кримінального правопорушення.
У відповідності до ст.45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності накласти дисциплінарне стягнення. 
Так, за вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим же Статутом, за винятком випадків, передбачених КУпАП. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, останні несуть відповідальність згідно з КУпАП. У разі ж вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.
На військовослужбовців, за змістом ст.48 Дисциплінарного статуту, можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег, щодо військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти; ґ) попередження про неповну службову відповідність, крім осіб рядового складу строкової військової служби; д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь щодо осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу; є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду щодо військовослужбовців сержантського (старшинського) складу; ж) звільнення зі служби через службову невідповідність, крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів.
Згідно з ч.1 ст.84 Дисциплінарного статуту, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. 
Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Якщо ж вину військовослужбовця повністю доведено, то командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення і обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення такого правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби (ч.1 ст.86 Дисциплінарного статуту).
Отже, командир фактично самостійно вирішує, чи призначати службове розслідування, проте притягнення службової особи до дисциплінарної відповідальності можливе виключно за наявності повної доведеності вини військовослужбовця.
Так, як вбачається зі змісту матеріалів службового розслідування, в ході його проведення було виявлено, що матрос ОСОБА_1 , водій взводу охорони роти охорони Військової частини НОМЕР_1 , який перебував на стаціонарному лікуванні в КНП Миколаївської міської ради «Міська лікарня №4» в період з 08.11.2024р. по 15.11.2024р., не повернувся до місця служби станом на 15.11.2024р. Позивач був виписаний з лікарні 15.11.2024р. о 09:00 год., разом із тим до військової частини цього дня він прибув. У той же час, заходи розшуку позивача результатів не дали, на телефонні дзвінки останній не відповідав, і за місцем проживання - був відсутній. 
Фактично, з висновків службового розслідування слідує, що в діях позивача вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, оскільки він не з`являвся на службу більш, як на 3 доби.
Як уже зазначалося вище, процедура проведення службового розслідування передбачена ст.45 і ст.ст.84-88 Дисциплінарного статуту та деталізована положеннями Порядку №608.
У п.2 розділу І Порядку №608 надано визначення «службовому розслідуванню», згідно з яким це комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Службове розслідування, згідно з п.1 розділу ІІ Порядку №608, може призначатися, зокрема, у разі: невиконання або ж неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або ж загрожувало життю та здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки.
Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб. 
За рішенням відповідного командира (начальника) службове розслідування може призначатися за письмовим рапортом (доповідною або пояснювальною запискою) військовослужбовця з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.
Розділом ІІІ Порядку № 608 визначено порядок проведення службового розслідування.
Пунктом 1 розділу ІІІ Порядку №608 встановлено, що рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
У відповідності до п.3 розділу ІІІ зазначеного Порядку, службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування.
За вимогами п.п.8,9 розділу ІІІ Порядку №608, особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України і за нерозголошення інформації, що стосується службового розслідування.
Посадові (службові) особи Збройних Сил зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.
До участі у проведенні службового розслідування заборонено залучати осіб, які є підлеглими військовослужбовця, стосовно якого проводиться службове розслідування, осіб, які брали участь у правопорушенні або особисто зацікавлені у результатах розслідування.
Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення. 
Службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках даний строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць.
Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців (п.п.12,13 розділу ІІІ Порядку №608).
Як визначено п.п.1,3 розділу ІV Порядку №608, особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані, зокрема, дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного, а також об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або ж спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника.
Військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, з-поміж іншого, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про права та обов`язки під час проведення службового розслідування; давати усні та письмові пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, а також вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.
Згідно з п.1 розділу VІ Порядку №608, за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу. Вид дисциплінарного стягнення зазначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або ж на висновку за результатами службового розслідування.
Дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом (п.2 розділу VІ Порядку №608).
Отже, системний аналіз наведених вище правових норм чітко дає підстави для висновку, що рішення про притягнення особи до матеріальної відповідальності приймається виключно у тому випадку, коли вину військовослужбовця повністю доведено.
Що ж стосується правової оцінки правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності, то така повинна фокусуватися на тому, чи прийнято рішення у межах повноважень, у порядку та спосіб, що встановлені Конституцією та законами України, чи дійсно у діянні особи є склад дисциплінарного порушення, чи є встановлені законом підстави для застосування дисциплінарного стягнення та чи є застосоване стягнення пропорційним (співмірним) із вчиненим діянням.
У свою чергу, акт (висновок) службового розслідування повинен містити повне та об`єктивне дослідження обставин скоєння правопорушення, тобто повинні бути встановлені обставини, за яких військовослужбовець скоїв відповідне правопорушення або ж обставини, що стали підставою для призначення службового розслідування, а також те, чи мали вони місце взагалі; час, місце, спосіб, мотив та мету вчинення правопорушення, його наслідки (їх тяжкість), що настали у зв`язку з цим, причини та умови, що призвели до вчинення такого правопорушення.
Подібні за змістом висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 06.02.2020р. у справі №826/1916/17 та від 22.09.2022р. у справі №420/4977/20.
Судова колегія, з урахуванням того, що позивача було притягнуто саме до дисциплінарної відповідальності, зазначає про те, що адміністративний суд, під час розгляду справи, зобов`язаний самостійно кваліфікувати поведінку особи на предмет наявності ознак правопорушення та дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки із відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.
Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд у постанові від 03.02.2021р. у справі №817/1071/16.
Так, з метою встановлення наведених вище обставин, судовою колегією досліджено наявні у справі матеріали службового розслідування та, як і судом 1-ї інстанції, встановлено, що відповідно до виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 08.11.2024р. №6832 та від 15.11.2024р. №7067 позивач проходив стаціонарне лікування у КНП Миколаївської міської ради «Міська лікарня №4» відповідно з 30.10.2024р. по 08.11.2024р. та з 08.11.2024р. по 15.11.2024р.
Далі, як свідчать матеріали справи, після 15.11.2024р. ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 так і не прибув, хоча про факт виписки з КНП Миколаївської міської ради «Міська лікарня №4» він дійсно повідомив свого командира взводу.
Згідно з пояснень лейтенанта медичної служби Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , які наведені в акті службового розслідування, цей військовослужбовець прибув до КНП Миколаївської міської ради «Міська лікарня № 14» 15.11.2024р. о 11:50 год. з метою супроводу позивача до місця дислокації Військової частини НОМЕР_1 , однак там він був відсутній. Зі слів персоналу позивач був виписаний приблизно о 09:00 год. Після 11:40 год. позивач на телефонні дзвінки не відповідав, а пізніше вимкнув телефон.
В Акті службового розслідування також зазначено, що заходи розшуку військовослужбовця результату не дали, на телефонні дзвінки він не відповідав, і за місцем проживання був відсутній.
19.11.2024р. до відповідача надійшла пояснювальна записка позивача від 15.11.2024р., в якій він повідомив відповідача, зокрема, що у зв`язку з різким погіршенням та новими обставинами діагнозу, що призвело до значного порушення ходи, він фізично не може приступити до виконання своїх обов`язків.
З викладеного слідує, що позивач з прямим умислом (в повному обсязі усвідомлюючи характер свого діяння), після завершення лікування 15.11.2024р. у КНП Миколаївської міської ради «Міська лікарня №4», не прибув до 16.11.2024р. до Військової частини НОМЕР_1 
Вказане, при цьому, також підтверджується й поданою ОСОБА_1 до пояснень від 03.03.2025р. його перепискою у мобільних додатках з військовослужбовцями Військової частини НОМЕР_1 .
Відтак, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції вважає, що відповідач цілком правомірно дійшов до висновку саме про неправомірність дій позивача стосовно самовільного залишення місця несення військової служби шляхом не прибуття до 16.11.2024р. до військової частини після завершення свого стаціонарного лікування у медичному закладі, а тому, як наслідок, порушення ним ст.ст.11,12,16,127,128,254 Статуту внутрішньої служби та ст.ст.2-4 Дисциплінарного статуту.
Підсумовуючи викладене, варто зазначити і про те, що факт самовільного залишення місця несення військової служби не лише не заперечується, а фактично особисто підтверджується самим позивачем у його заявах по суті справи. Отже, сукупність зібраних даних (відповідно до питань службового розслідування) поза розумним сумнівом доводить вину позивача та визнається судовою колегією достатньою для прийняття рішення щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
У цьому контексті, суд першої інстанції цілком вірно відхилив як необґрунтовані твердження позивача, що у його діях відсутній склад правопорушення щодо самовільного залишення військової частини, оскільки він з 18.11.2024р. по 15.01.2025р. перебував на лікуванні у Медичному центрі ПООЗЧХУ «Шпиталь Українського Червоного Хреста».
По-перше, акт огляду невролога у поліклініці КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» від 15.11.2024р., яким йому було рекомендовано лікування в реабілітаційному центрі, не є правовою підставою для не прибуття до місця військової служби 16.11.2024р. і 17.11.2024р. Крім цього, де він був у вказані дні, і що йому заважало прибути до Військової частини НОМЕР_1 чи в телефонному режимі повідомити про своє місцезнаходження своїх командирів, позивач у позовній заяві нічого не зазначив.
При цьому, відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 15.01.2025р., ОСОБА_1 з 18.11.2024р. по 15.01.2025р. у Медичному центрі ПООЗЧХУ «Шпиталь Українського Червоного Хреста» не перебував на стаціонарному лікуванні, він проходив саме курс реабілітації. 
Тобто, в позаробочий час роботи вказаного центру він там не перебував.
Разом із тим, відстань між місцем проживання ОСОБА_1 , яке він вказав у позовній заяві, і місцезнаходженням пункту дислокації відповідача складає 2,5 км, тобто позивач проживає поряд з військової частиною, де проходив військову службу. А поштову кореспонденцію, зокрема, згадану пояснювальну записку від 15.11.2024р., позивач відправляв позивачу з поштового відділення, яке знаходиться на відстані приблизно 900 м від пункту постійної дислокації відповідача.
Що ж до визнання протиправним і скасування спірного наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.11.2024р. за №326 в частині самовільного залишення місця служби та позбавлення премії за листопад 2024р., колегія суддів зазначає наступне.
У силу абз.9 п.15 розділу I «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (затв. наказом Міністра оборони України від 07.06.2018р. №260), військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини чи місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або ж місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Абзацом 2 п.15 розділу XXXIV Порядку №260, до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зазначені у п.2 вказаного Розділу, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували), - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або ж місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).
Разом із тим, згідно з абз.2 п.5 розділу XVI Порядку №260, щомісячні премії не виплачуються військовослужбовцям за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.
З аналізу вказаних норм вбачається, що позбавлення військовослужбовців премій, додаткових винагород ставиться у залежність від скоєння дисциплінарних правопорушень (у тому числі за невихід на службу) та/або накладення дисциплінарних стягнень. Тому, позбавлення ОСОБА_1 премії, його додаткової винагороди за листопад 2024р., а також призупинення з 16.11.2024р. виплати грошового забезпечення є прямим наслідком притягнення до дисциплінарної відповідальності за самовільне залишення місця несення військової служби (тобто невихід на службу).
Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі позивача. 
Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з положеннями ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок стосовно доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 17.04.2026р.

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: М.П. Коваль 

В.О. Скрипченко