Справа № 128/2975/25
Провадження № 22-ц/801/455/2026
Категорія: 55
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року	Справа № 128/2975/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М., 
за участю секретаря судового засідання: Козюми Д.О.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 
третя особа: Агрономічна сільська рада
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Агрономічна сільська рада про зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Терпака Віктора Сергійовича на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 грудня 2025 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Карпінської Ю.Ф., повний текст судового рішення складено 02 грудня 2025 року,
встановив:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Агрономічної сільської ради про зобов`язання вчинити дії, який мотивував тим, що він є власником житлового садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 11.06.2025 ОСОБА_2 , власник сусіднього будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , почав виконувати роботи по врізці до системи водопостачання, зокрема вирив колодязь, встановив бетонні кільця та змонтував люк. Колодязь з люком виритий на відстані близько одного метра від межі земельної ділянки, що належить йому, прямо на проти хвіртки. Це завдає суттєвих перешкод у користуванні належним йому на праві власності нерухомим майном та загрожує життю і здоров`ю власника та його сім`ї. Жодних дозволів, проєктів чи інших документів для під`єднання до комунальних мереж та проведення робіт ОСОБА_2 не отримував. Роботи по врізці відбуваються самовільно, дозволу на під`єднання не отримував. Також протиправність дій ОСОБА_2 підтверджується постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Агрономічної сільської ради, якою було встановлено факти порушення у сфері благоустрою, виконання робіт без дозвільних документів, самовільне підключення до мереж та комунікацій, якою притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності. Вважає, що ОСОБА_2 самовільно почав роботи з приєднання до системи централізованого питного водопостачання, чим порушив ряд вимог чинного законодавства України та його права.
Таким чином, просив суд зобов`язати ОСОБА_2 вчинити дії, а саме: усунути порушення об`єктів благоустрою за адресою: АДРЕСА_1 , демонтувати виритий колодязь, люк та привести об`єкти благоустрою у стан, що передував проведенню зазначених робіт.
Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 02 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Ухвалюючи зазначене судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що ОСОБА_2 вчинив дії, які істотно порушують будівельні норми і правила, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил. Також, місцевий суд зазначив, що доводи про те, що ОСОБА_2 вирив колодязь, встановив бетонні кільця та змонтував люк на відстані близько одного метра від межі земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 , прямо на проти хвіртки, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Не погодившись із таким заочним рішенням, 30 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Терпак В.С. подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на необґрунтованість та невідповідність нормам матеріального та процесуального права оскаржуваного судового рішення, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на доведених фактах та належних доказах. Суд першої інстанції на думку апелянта неправомірно відхилив як належний доказ постанову адміністративної комісії при виконавчому комітеті Агрономічної сільської ради від 09.07.2025 №09/07, яка встановила факт самовільного будівництва колодязя та притягнення за це до адміністративної відповідальності відповідача. Крім того, суд не врахував норми «Правил користування системами централізованого водопостачання та водовідведення», які прямо забороняють такі дії без дозвільних документів, що ще раз доводить неправомірність дій  ОСОБА_2 
28 січня 2026 року до Вінницького апеляційного суду від представника ОСОБА_2 – адвоката Галіциної В.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 грудня 2025 року – без змін.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником садового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав №330855881 від 02.05.2023 (а.с.3).
У відповіді від 25.06.2025 фізичної особи – підприємця ОСОБА_3 на адвокатський запит адвоката Трепака В.С. зазначено, що ОСОБА_3 являється власником трубопроводу, за яким здійснюється водопостачання по пров. Весняний, садівничий масив «Окружний» у с. Агрономічне, Вінницького району Вінницької області; ним не надавався власнику будинку АДРЕСА_2 дозвіл на приєднання до трубопроводу водопостачання; йому не відомо, чи розроблявся проєкт тимчасового/постійного водопостачання, чи інша технічна документація по під`єднанню до мережі водопостачання будинку АДРЕСА_2 ; йому не надходила та він не погоджував жодної документації з цього питання, що підтверджується копією такої відповіді (а.с.7).
Відповідно до копії постанови №09/07 адміністративної комісії при виконавчому комітеті Агрономічної сільської ради від 09.07.2025, «адміністративна комісія при виконавчому комітеті Агрономічної сільської ради в складі заступника голови комісії Паничука Б.М., секретаря Гук І.А. та членів Бабій Н.Е., Часовських Д.В. розглянула матеріали адміністративної справи за ст. 152 КУпАП відносно ОСОБА_2 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , встановила, що 11.06.2025 зафіксовано факт вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_2 , який вчинив правопорушення, передбачене ст. 152 КУПАП, а саме: порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів: п.2.12.1(1) Правил територіальної громади Агрономічної сільської ради (виконання робіт без дозвільних документів), п.2.12.1 (20) Правил територіальної громади Агрономічної сільської ради (підключатися самовільно до будь-яких мереж та комунікацій), та постановила на ОСОБА_2 накласти адміністративне стягнення у вигляді накладення штрафу в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (1 360,00 грн)» (а.с.8).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
ОСОБА_1 звертаючись в суд з цим позовом, свої вимоги мотивував тим, що 11.06.2025 ОСОБА_2 , власник сусіднього будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , почав виконувати роботи по врізці до системи водопостачання, зокрема вирив колодязь, встановив бетонні кільця та змонтував люк, що завдає суттєвих перешкод у користуванні належним йому на праві власності нерухомим майном та загрожує життю і здоров`ю власника та його сім`ї. 
Також, скаржник у позовній заяві вказував, що жодних дозволів, проєктів чи інших документів для під`єднання до комунальних мереж та проведення робіт ОСОБА_2 не отримував та роботи по врізці відбуваються самовільно.
Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до п.п. «г», «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) (частини перша та друга статті 103 ЗК України).
Інститут земельних відносин добросусідства є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок.
Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей.
У частині другій статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт «б» частини третьої статті 152 ЗК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак доводить, що об`єкт нерухомості є самочинним.
У частині четвертій статті 376 ЦК України зазначено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 ЦК України). Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.
Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У постановах Верховного Суду від 29.01.2020 (справа № 822/2149/18) та від 10.04.2020 (справа № 344/4319/16-а) зроблено висновки про те, що правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, та істотного порушення будівельних норм і правил. У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.
В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, стаття 376 ЦК України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови. Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). В цьому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови.
За обставин, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема й самочинного будівництва, навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.12.2022 (справа № 204/3027/20), від 01.02.2023 (справа № 204/1053/20), від 22.06.2023 (справа № 592/16491/18), від 04.01.2024 (справа № 680/1009/16-ц).
Згідно з підпунктом 6.1.41 пункту 6.1 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», при продуктивності локальних каналізаційних очисних споруд до 3 м3 на добу водозабірні споруди місцевого господарсько-питного водопостачання допускається розміщувати на відстані 40-50 м вниз по течії ґрунтових вод, 20-25 м вверх по течії і 25-30 м по перпендикуляру до осі течії потоку ґрунтових вод. Відстані від артсвердловин та колодязів до окремих будівель і споруд та інших джерел забруднення слід приймати 20 м, місце розташування водозабірних споруд повинно бути вверх по течії ґрунтових вод і вище по відношенню до розташування каналізаційних споруд. За неможливості забезпечення цієї відстані в межах ділянки слід влаштовувати свердловини, колодязі або каптажі для групи будинків, які розміщуються вздовж житлових вулиць із відступом від червоної лінії на 2,5-3 м, на майданчиках розміром 2,5 м х 3 м із твердим покриттям та ухилом не більше 40-50 ‰.
Юридичними фактами, які становлять правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проєкту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.
Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 (справа № 725/5630/15-ц) та постановах Верховного Суду від 12.06.2019 (справа № 361/765/16-ц), від 02.02.2022 (справа № 521/16974/17), від 17.01.2022 (справа № 442/4338/17).
Під час вирішення питання про те, чи є відхилення від проєкту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.
Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.04.2016 у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга №46577/15) роз`яснив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Законність знесення самочинного будівництва має бути оцінена на предмет пропорційності такого втручання.
Отже, позивач зобов`язаний довести факт самочинності будівництва, порушення його прав, як власника суміжної земельної ділянки, та обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб, як знесення.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
У частині другій статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (частина перша статті 81 ЦПК України).
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).
При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).
У обґрунтування своїх вимог скаржником надано суду відповідь на адвокатський запит, зі змісту якого слідує, що ОСОБА_2 дозволу на під`єднання не отримував. Також за позицією позивача протиправність дій ОСОБА_2 підтверджується постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Агрономічної сільської ради, в якій зазначено про встановлені факти порушення у сфері благоустрою, виконання робіт без дозвільних документів, самовільне підключення до мереж та комунікацій, за що ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено, вчинення ОСОБА_2 дій, які істотно порушують будівельні норми і правила, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміна окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо та не довів, що розташування колодязя відповідачем ОСОБА_2 перешкоджає позивачу ОСОБА_1 користуватися своєю земельною ділянкою/житловим будинком. Крім того, сторона позивача жодним чином не обґрунтувала та не довела, які саме перешкоди у володінні та користуванні існують у позивача внаслідок можливого будівництва відповідачем колодязя, а також не доведено обґрунтованості захисту прав позивача у такий спосіб, як демонтування колодязя.
Із зназнченими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується у повному обсязі, оскільки вони є обгрунтованими та відовідають принципу змагальності цивільного процесу.
Посилання апелянта на неправомірне відхилення як належного доказу постанови адміністративної комісії при виконавчому комітеті Агрономічної сільської ради від 09.07.2025 №09/07, яка встановила факт самовільного будівництва колодязя та притягнення за це до адміністративної відповідальності відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на таке.
Так дійсно, відповідно до зазначеної постанови 11.06.2025 року зафіксовано факт вчинення адміністративного правопорушення: гр.  ОСОБА_2 , який вчинив правопорушення передбачене ст. 152 КУпАП: порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів: п.2.12.1(1) Правил територіальної громади Агрономічної сільської ради (виконання робіт без дозвільних документів), п.2.12.1 (20) Правил територіальної громади Агрономічної сільської ради (підключатися самовільно до будь-яких мереж та комунікацій).
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт вказує, що суд не врахував норми «Правил користування системами централізованого водопостачання та водовідведення», які прямо забороняють такі дії без дозвільних документів, що доводить неправомірність дій  ОСОБА_2 .
Проте, будь-яких приписів Агрономічною сільською радою про усунення порушення вимог державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів: п.2.12.1(1) Правил територіальної громади Агрономічної сільської ради (виконання робіт без дозвільних документів), п.2.12.1 (20) Правил територіальної громади Агрономічної сільської ради (підключатися самовільно до будь-яких мереж та комунікацій), відносно відповідача ОСОБА_2 винесено не було.
До відзиву на апеляційну скаргу представником відповідача адвокатом Галіціиною В.В. долучено довідку ФОП ОСОБА_3 від 08.11.2025 року за № 42, згідно з якої вбачається, що ФОП ОСОБА_3 не заперечує проти підключення до мережі водопостачання Д-160 мм (ПЕ) громадянину ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки 0520680200:01:004:0755).
Крім того, у відповідача ОСОБА_2 наявні технічні умови на приєднання до системи централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення від 26 листопада 2025 року Житлово-експлуатаційної контори «Агрономічне» та квитанції про оплату цих робіт. 
Представник відповідача адвокат Галіцина В.В. зазначила, що умови на приєднання до системи централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення від 26 листопада 2025 року та дозвіл від власника водогону були наявні ще до ухвалення заочного рішення суду від 02 грудня 2025 року у цій справі, але були відсутні безпосередньо у відповідача, які він отримав лише 26 січня 2026 року, оскільки цим видом робіт займалася ФОП ОСОБА_4 , яка має компетенцію і дозвіл на даний вид діяльності.
Таким чином, після накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1360,00 грн, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП, останній належним чином здійснив приєднання до системи централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення. 
Апеляційний суд звертає увагу, що відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки 0520680200:01:004:0755) в с. Агрономічне, «Окружний» садівничий масив Вінницького району Вінницької області і його законним правом є приєднання до системи централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення. Водовідведення і сам водогін, не проходять по земельній ділянці позивача ОСОБА_1 , а тому його права в даному випадку не порушуються.
Також ОСОБА_1 не доведено, що розташування зазначеного колодязя перешкоджає останньому користуватися його земельною ділянкою, житловим будинком (нерухомим майном) та не підтверджено, що цей колодязь загрожує життю і здоров`ю власнику та його сім`ї. Крім того, ним не обґрунтовано, яким чином демонтування колодязя відновить на думку позивача його порушені права.
Інші доводи апеляційної скарги носять формальний характер та зводяться до переоцінки судом доказів, яким була надана належна оцінка судом першої інстанції.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Терпака Віктора Сергійовича – залишити без задоволення.
Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий   О.Ю. Береговий 

Судді:   Т.М. Шемета

О.С. Панасюк