ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" квітня 2026 р. Справа№ 910/11033/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Кравчука Г.А.
суддів: Коробенка Г.П. 
Михальської Ю.Б. 

при секретарі судового засідання: Нагулко А.Л.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 15.04.2026
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ньюпорт Холдінг"
на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2025 (повне рішення складено 22.12.2025)
у справі № 910/11033/25 (суддя Мудрий С.М.)
за позовом Київської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ньюпорт Холдінг"
про стягнення 1 879 484,69 грн,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст і підстави позовних вимог.
У вересні 2025 року до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Київської міської ради (далі - Рада) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ньюпорт Холдінг" (далі - Товариство) безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою площею 0,3138 га (кадастровий номер 8000000000:75:315:0021), що знаходиться за адресою: вул. Пшенична, 9 (літ. А, Б) у Святошинському районі міста Києва у період з 04.05.2017 по 30.06.2021 та з 01.01.2024 по 06.06.2024 у сумі 2 013 653,95 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як власник об`єкта нерухомого майна, у спірний період користувався земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, за відсутності оформленого на те права, не сплачуючи за користування нею кошти, внаслідок чого без достатньої правової підстави за рахунок власника - територіальної громади міста Києва в особі Ради, набув кошти у вигляді несплаченої орендної плати у розмірі 2 013 653,95 грн, які підлягають поверненню власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.12.2025 у справі №910/11033/25 позов задоволено повністю.
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ньюпорт Холдінг" на користь Київської міської ради 1 879 484,69 грн безпідставно збережених коштів та 22 553, 82 грн судового збору.
Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції зазначив, що оскільки Товариство, як фактичний користувач земельної ділянки, у період з 04.05.2017 по 30.06.2021 та з 01.01.2024 по 06.06.2024 зберіг у себе без достатньої правової підстави за рахунок власника земельної ділянки кошти, які мав заплатити за користування землею, то у відповідача виник обов`язок повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство 10.01.2026 звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2025 у справі №910/11033/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач вказує на те, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано, що Товариство подавало до відповідної Державної податкової інспекції податкові декларації з плати за землю за 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роки та сплатило за користування земельними ділянками податок у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рівні мінімальної ставки орендної плати, що відповідає пп. 288.5.1 Податкового кодексу України.
За твердженням скаржника, Товариство належним чином користувалось земельними ділянками та правомірно сплачувало плату за користування за мінімальною ставкою, що визначена Податковим кодексом України у зв`язку з відсутністю укладеного та зареєстрованого договору оренди.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ньюпорт Холдінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2025 у справі №910/11033/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Кравчук Г.А. (суддя-доповідач), судді: Михальська Ю.Б., Коробенко Г.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ньюпорт Холдінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2025 у справі №910/11033/25 залишено без руху на підставі ст. 174, ч. 2 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Надано скаржнику десятиденний термін, з моменту отримання ухвали, для усунення недоліків апеляційної скарги.
На виконання вимог вищезазначеної ухвали, скаржником 01.02.2026 усунуто недоліки апеляційної скарги та надано суду докази сплати судового збору у розмірі 33 830, 72 грн.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ньюпорт Холдінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2025 у справі №910/11033/25, справу призначено до розгляду на "15" квітня 2026 року о 14 год 00 хв.
Позиція інших учасників справи.
13.03.2026 до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач заперечує вимоги відповідача, просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заперечуючи доводи відповідача у поданій апеляційній скарзі, позивач вказує, що доводи відповідача грунтуються на помилковому тлумаченні приписів законодавства в частині визначення розміру безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою та без урахування правових позицій суду касаційної інстанції, сформованих у подібних правовідносинах, оскільки відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата.
Явка представників сторін.
У судове засідання 15.04.2026 з`явився представник позивача.
Відповідач не забезпечив участь у судовому засіданні своїх представників, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.
Враховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", а також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності представника відповідача.
Присутній у судовому засіданні представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
За приписами частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.09.2024 у справі №910/7350/24 за позовом Ради про стягнення з Товариства безпідставно збережених коштів у період з 01.07.2021 по 31.12.2023, яке було змінене постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2025, було встановлено такі обставини.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 382413776 від 11.06.2024 вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Ньюпорт Холдінг" є власником нерухомого майна - комплексу будівель (літ. А, літ. Б), загальною площею 71,6 кв.м, за адресою: м. Київ, вул. Пшенична, 9.
Державну реєстрацію права власності на нерухоме майно проведено на підставі акту прийому-передачі від 27.03.2017 Товариства з обмеженою відповідальністю "Антел-Стандарт".
Вказане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 0,3138 га, кадастровий номер 8000000000:75:315:0021, за адресою: м. Київ, Святошинський район, вул. Пшенична, 9 (літ. А, Б).
Відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:75:315:0021 внесені до Державного земельного кадастру 03.05.2012.
З витягу з Державного земельного кадастру від 18.12.2023 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:75:315:0021 належить до категорії земель житлової та громадської забудови, цільове призначення - 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, вид використання земельної ділянки - для реконструкції АЗС, будівництва кафе, магазину.
Рішенням від 13.07.2023 № 7050/7091 "Про передачу ТОВ "Ньюпорт Холдінг" земельної ділянки в оренду для реконструкції АЗС, будівництва кафе, магазину на вул. Пшеничній, 9 (літ. А, Б) у Святошинському районі м. Києва" Київської міської ради передано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Ньюпорт Холдінг" на 5 років земельну ділянку площею 0,3138 га (кадастровий номер 8000000000:75:315:0021) для реконструкції АЗС, будівництва кафе, магазину (код виду цільового призначення - 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі) на вул. Пшеничній, 9 (літ. А, Б) у Святошинському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади м. Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно.
07.06.2024 між Радою (орендодавець) та Товариством (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:315:0021 та зареєстровано право оренди в реєстрі, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 382412307 від 11.06.2024.
Також у межах даної справи №910/11033/25 судом встановлено відсутність договірних відносин між сторонами щодо користування земельною ділянкою у період з 04.05.2017 по 30.06.2021 та з 01.01.2024 по 06.06.2024.
За розрахунком Ради, загальний розмір безпідставно утриманих коштів за фактичне користування земельної ділянки у спірний період (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) складає 1 879 484,69 грн.
Оскільки відповідач на безоплатній основі без укладеного договору оренди у період з 04.05.2017 по 30.06.2021 та з 01.01.2024 по 06.06.2024 користувався земельною ділянкою комунальної форми власності, площею 0,0,3138 га, кадастровий номер: 8000000000:75:315:0021, яка розташована у Святошинському районі міста Києва по вулиці Пшеничній, 9 (літ. А, Б), Рада звернулася з даним позовом до суду про стягнення безпідставно збережених коштів (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) у розмірі 1 879 484,69 грн.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Так, згідно з частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відповідно до частини 2 статті 1212 ЦК України набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави майно відшкодовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
За приписами статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, адже набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.
Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Частинами 1 та 2 статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам..
Відповідно до пункту в) частини 1 статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.
За частиною 1 статті 120 ЗК України у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення.
Згідно з абзацом 1 частини 9 статті 120 ЗК України якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу.
Статтею 125 ЗК України закріплено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.08.2022 у справі №922/2060/20 дійшов висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем сформованої земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 зазначила, що нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі №924/856/20.
Набувач нерухомого майна, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшує свої доходи, а власник земельної ділянки (потерпілий) втратив належне йому майно (кошти від орендної плати). До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондиційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, постанові Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17.
Отже, для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212-1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави. Встановлення саме таких обставин входить до предмета доказування у межах вирішення спору у цій справі.
Як було встановлено судом, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:75:315:0021, площею 0,3138 га, належить на праві власності територіальній громаді міста Києва в особі Ради.
Також судом встановлено, що Відповідач є власником нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1209313780000, загальною площею 71,6 кв.м), розміщеного на вищезазначеній земельній ділянці по вулиці Пшеничній, 9 у місті Києві.
Зазначений об`єкт нерухомості був набутий у власність Товариством 27.03.2017 на підставі акту прийому-передачі від Товариства з обмеженою відповідальністю "Антел-Стандарт".
Із матеріалів справи вбачається та не заперечувалося самим Відповідачем, що між сторонами до у спірні періоду були відсутні договірні відносини щодо оренди зазначеної земельної ділянки та не було зареєстровано відповідне право користування.
Отже, матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування (оренди) вказаною земельною ділянкою Товариством у спірний період - з 04.05.2017 по 30.06.2021 та з 01.01.2024 по 06.06.2024.
Крім того, у матеріалах справи відсутні докази існування на спірній земельній ділянці нерухомого майна, що перебуває у власності інших осіб.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідач у спірний період користувався земельною ділянкою комунальної власності (кадастровий номер 8000000000:75:315:0021, площею 0,3138 га по вулиці Пшеничній, у місті Києві), на якій розташоване нерухоме майно, яке належало Товариству на праві власності, без оформлення правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку.
Згідно із частинами 1-5 статті 791 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6, 7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Відповідно земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, Верховним Судом у постановах від 16.06.2021 у справі № 922/1646/20 та від 04.03.2021 у справі № 922/3463/19.
Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру №НВ-0000731632024 від 21.03.2024 земельна ділянка, на якій розташований об`єкти нерухомого майна Товариства, і за користування якою Рада просить стягнути безпідставно збережені кошти у вигляді орендної плати, сформована з 03.05.2012 (визначено її площу і межі), їй присвоєно кадастровий номер 8000000000:75:315:0021, відомості про неї внесено до Державного земельного кадастру, а відтак може бути об`єктом цивільних прав.
Таким чином, спір у справі стосується сформованої земельної ділянки, що має конкретну площу, грошову оцінку.
Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про те, що Товариство, здійснюючи фактичне користування земельною ділянкою комунальної форми власності площею 0,3138 га (кадастровий номер 8000000000:75:315:0021) по вулиці Пшеничній, 9 у місті Києві без оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а відтак, без достатньої правової підстави, за рахунок власника цієї ділянки - територіальної громади міста Києва в особі Ради, фактично зберегло в себе кошти, які мало сплатити за користування земельною ділянкою, а тому, відповідно до положень статті 1212 ЦК України, зобов`язане повернути ці кошти власнику земельної ділянки - територіальній громаді міста Києва в особі Ради.
Перевіряючи доводи Ради в частині розміру безпідставно збережених коштів, суд виходить з такого.
Відповідно до статті 12 Закону України "Про оцінку земель" нормативно-методичне регулювання оцінки земель здійснюється у відповідних нормативно-правових актах, що встановлюють порядок проведення оцінки земель, організації і виконання землеоціночних робіт, склад і зміст технічної документації та звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок, вимоги до них, порядок їх виконання.
Згідно з абзацом 3 частини 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності.
Згідно з абзацом 1 пункту 289.1 Податкового кодексу України (далі - ПК України) для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (стаття 13 цього Закону); нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів проводиться не рідше ніж на 5-7 років (стаття 18 Закону України "Про оцінку земель").
Згідно з положеннями частини 3 статті 23 цього Закону витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.
Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди (частина 3 статті 21 Закону України "Про оренду землі").
Відповідно до частини другої статті 20 та частини третьої статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Результатом нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки є технічна документація на неї, а надання витягу з технічної документації є послугою компетентного органу (Держгеокадастру та його територіальних органів), який веде відповідний облік згідно з Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі - Порядок №1051), про що зазначено в пункті 2 розділу III Порядку № 489.
Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17).
Крім цього, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення станом на 1 січня поточного року, за певною формулою (пункт 289.2 статті 289 ПК України).
Відповідно до офіційної інформації, розміщеної Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру (https://land.gov.ua/derzhgeokadastr-povidomlyaye-pro-indeksacziyu-normatyvnoyi-groshovoyi-oczinky-zemel-za-2024-rik/) коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель у розрізі років становить: 2017 рік - 1,0; 2018 рік - 1,0; 2019 рік - 1,0; 2020 рік - 1,0; 2021 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення); 2022 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,15 (для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь).
Отже, позивачем визначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням індексу споживчих цін становить:
за 2017 - 2020 роки - 6 708 559,29 грн (6 708 559,29 грн/1,0);
за 2021 рік - 6 708 559,29 грн (7 379 415,22 грн/1,1);
за 2022 рік - 7 379 415,22 грн (8 486 327,49 грн/1,15).
Разом із цим, судом встановлено, що згідно з Витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок №НВ-9905543952024 нормативна грошова оцінка земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:75:315:0021) станом на 19.01.2024 становила 8 919 130,20 грн.
При цьому, суд зазначає, що земельне законодавство, й зокрема стаття 20 Закону України "Про оцінку земель", не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі. При цьому, витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки формуються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, внесених до Державного земельного кадастру, а формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі "реального часу", тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула. Подібні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 29.05.2020 у справі №922/2843/19, від 07.07.2020 у справі №922/3208/19.
Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Нормативне визначення принципу диспозитивності надає право учаснику справи вільно розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 2 статті 14 ГПК України).
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина 2 статті 237 ГПК України).
Оскільки за основу розрахунку орендної плати Радою взято менше значення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, судом, під час перевірки спірних сум, в силу вищезазначених приписів процесуального законодавства, буде взято за основу значення нормативно-грошової оцінки, наведені Позивачем.
Щодо доводів скаржника щодо необґрунтованості суми безпідставно збережених коштів, оскільки Радою неправомірно застосовано ставку у розмірі 8% та 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Спір між сторонами у межах даної справи виник щодо суми безпідставно утриманих коштів, а саме щодо ставки орендної плати за землю: 3% чи 8% та 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Мінімальні розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва при укладанні та внесенні змін до договорів оренди земельних ділянок встановлені:
- за період з 04.05.2017 по 31.12.2017 відповідно до додатка 10 до рішення Київської міської ради "Про бюджет міста Києва на 2017 рік" від 12.12.2016 № 554/1558;
- за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 відповідно до додатка 10 до рішення Київської міської ради від 21.12.2017 №1043/4050 "Про бюджет міста Києва на 2018 рік";
- за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 відповідно до додатка 11 до рішення Київської міської ради від 13.12.2018 "Про бюджет міста Києва на 2019 рік" №416/6467;
- за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 відповідно до додатка 11 до рішення Київської міської ради "Про бюджет міста Києва на 2020 рік" від 12.12.2019 №456/8029;
- за період з 01.01.2021 по 30.06.2021 відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради "Про бюджет міста Києва на 2021 рік" від 24.12.2020 №24/24;
- за період з 01.01.2024 по 06.06.2024 відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради "Про бюджет міста Києва на 2024 рік" від 14.12.2023 №7531/7572.
У вказаних додатках до рішення Київської міської ради визначені розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки) і до земель з видом цільового призначення - 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (для експлуатації та обслуговування АЗС) застосовується ставка орендної плати за 2017, 2018, 2019 роки - 8%, за 2020, 2021, 2024 роки - 12%.
Водночас відповідно до підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України не може бути меншою за розмір земельного податку для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки;
Також відповідно до пункту 5.3. "Положення про плату за землю в місті Києві" (Додаток 3 до рішення Ради від 23.06.2011 №242/5629 (у редакції рішення Ради від 18.10.2018 №1910/5974) ставка земельного податку за земельні ділянки, які використовуються юридичними і фізичними особами (крім підприємств державної та комунальної власності), в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок.
Згідно зі статтею 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України у вказаній редакції).
Відповідно до частини 1 статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".
У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 ПК платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Отже, власники і землекористувачі земельних ділянок сплачують плату за землю (в т.ч. земельний податок) з дня виникнення права власності, права постійного користування земельною ділянкою, тому, оскільки за відповідачем будь-яке право на спірну земельну ділянку не зареєстровано у встановленому законодавством порядку, у контролюючого органу в силу вимог пунктів 287.1 ст. 287 ПК України відсутні обов`язки та, відповідно, повноваження на стягнення у судовому порядку податкових зобов`язань зі сплати земельного податку.
Разом з тим предметом цього позову є стягнення безпідставно збережених коштів на підставі статей 1212, 1214 ЦК України в розмірі орендної плати, що належить до сфери приватноправових відносин, за суб`єктним складом спір також є приватноправовим, оскільки сторонами спору є суб`єкт господарювання та орган місцевого самоврядування Рада, яка діє як представник власника (територіальної громади міста Києва) земельної ділянки комунальної власності у приватноправових земельних відносинах, а не як суб`єкт владних повноважень.
З урахуванням системного аналізу змісту пункту 10.1.1. статті 10, підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, статей 40, 41, пункту 265.1.3. статті 265 ПК України та встановлених судами фактичних обставин справи, власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду від 27.04.2021 у справі №922/2378/20.
Таким чином доводи апелянта в частині неправильного визначення судом розміру безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати спростовуються вищезазначеними приписами законодавства, оскільки відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата.
Протилежне застосування вказаних рішень органу місцевого самоврядування може призводити до вочевидь до нелогічної ситуації, порушуючи загальноправові принципи, зокрема розумності та справедливості, коли особа, яка користується земельною ділянкою згідно правовстановлюючого документа (наприклад договір оренди) повинна сплачувати більше коштів (8%/12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки), ніж особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки (без укладеного договору оренди) - 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що положення підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а тому розмір орендної плати для спірної земельної ділянки необхідно розраховувати, виходячи зі ставки нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, які закріплені у вищезазначених рішеннях Ради - 8% та 12%.
Також, заперечуючи проти позову в частині періоду нарахування, Товариство зазначило, що у відповідності до абзацу 1 пункту 524 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України за період з 01.03.2020 по 31.03.2020 плата за землю (земельний податок та орендна плата) за користування земельною ділянкою комунальної форми власності не нараховується та не сплачується.
Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11.03.2020 №211 установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. Зазначеною постановою, зокрема, була передбачена заборона до 11 травня 2020 року роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення (з урахуванням винятків).
У зв`язку з наведеним Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" внесені зміни до відповідних законодавчих актів України, зокрема викладено пункт 524 підрозділу 10 Розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України в новій редакції, згідно з якою не нараховується та не сплачується за період з 1 березня по 31 березня 2020 року плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, та використовуються ними в господарській діяльності.
З аналізу викладених положень податкового законодавства вбачається, що вони передбачають не лише звільнення від нарахування та сплати за період з 1 березня по 31 березня 2020 року орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, а й визначають механізм врегулювання правовідносин, пов`язаних з таким звільненням шляхом подання уточнень до податкової декларації.
Однак, зазначені положення Податкового кодексу України підлягають застосуванню у разі наявності правових підстав для володіння чи користування земельними ділянками.
Близька за змістом правова позиція, яка концептуально узгоджується із спірними правовідносинами, викладена у постановах Верховного Суду від 25.02.2025 у справі №908/929/24, від 01.07.2025 у справі №908/1301/24, від 11.11.2025 у справі №910/8635/24, від 09.12.2025 у справі №905/1313/24.
З огляду на те, що у спірний період у Товариства була відсутня правова підстава користування земельною ділянкою, положення 524 підрозділу 10 Розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України не застосовуються до правовідносин, які склалися між сторонами в межах даної справи.
Перевіривши розрахунок Ради щодо суми безпідставно збережених коштів, суд вважає його обґрунтованим та становить 3 095 471,35 грн, з яких:
1) 355 829,34 грн, нарахованих за період з 04.05.2017 по 31.12.2017 (6708559,29 грн х 8%/365х242);
2) 536 684,74 грн, нарахованих за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 (6708559,29 грн х8%/365х365);
3) 536 684,74 грн, нарахованих за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 (6708559,29 грн х8%/365х365);
4) 805 027,12 грн, нарахованих за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 (6708559,29 грн х12%/366х366);
5) 399 205,23 грн, нарахованих за період з 01.01.2021 по 30.06.2021 (6708559,29 грн х12%/365х181);
6) 462 040,18 грн, нарахованих за період з 01.01.2024 по 06.06.2024 (8919130,20 грн х12%/366х158).
У той же час, за 2020-2024 року Товариством було сплачено 1 215 986,66 грн земельного податку.
Тож, зважаючи на викладене, перевіривши наданий позивачем розрахунок орендної плати, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що розрахунок позивача є правильним, відтак, стягненню з відповідача підлягали грошові кошти в сумі 1 879 484,69 грн (3 095 471,35 грн - 1 215 986,66 грн) за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:75:315:0021, площею 0,3138 га.
Щодо заяви Товариства про застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів апеляційного господарського суду.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Частинами 4, 3 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України).
Разом із цим, пунктом 12 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX, який набрав чинності з 02.04.2020.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 на всій території України з 12.03.2020 установлено карантин, а згідно постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 був відмінений з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023.
Крім цього, підпунктом 2 пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 2120-ІХ від 15.03.2022 "Про несення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" доповнено розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк його дії.
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022 на території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан, який наразі триває.
За таких обставин, положення пунктів 12, 19 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України фактично збільшують строк позовної давності.
Пункт 19 розділу виключено на підставі Закону №4434-IX від 14.05.2025, який набрав чинності 04.09.2025.
Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги ту обставину, що Рада звернулася з даним позовом 03.09.2025, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку про те, що позовна давність не сплила, тому відповідна заява відповідача не підлягала задоволенню.
У зв`язку з наведеним, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються встановленими обставинами та застосованими нормами матеріального та процесуального права, підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача відсутні.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Колегія суддів апеляційного господарського суду з огляду на викладене зазначає, що у даній постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у вказаній справі про часткове задоволення позову у даній справі.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Нормою статті 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства щодо спростування висновків суду першої інстанції.
Судові витрати.
Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ньюпорт Холдінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2025 у справі №910/11033/24 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2025 у справі №910/11033/24 залишити без змін.
3. Матеріали справи №910/11033/24 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 20.04.2026.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук 

Судді Г.П. Коробенко

Ю.Б. Михальська