ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1649/26 Справа № 932/2242/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Никифоряка Л.П.,
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра від 14 серпня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_3 про стягнення заборгованості (суддя першої інстанції Цитульський В.І.),

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» звернулось до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з останнього на користь Банку заборгованість за Кредитним договором №26209000496098 від 24.04.2021 року у розмірі 198 873,45 грн.
У зв`язку із смертю ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 21 березня 2024 року Серія НОМЕР_1 , ухвалами місцевого суду від 08 квітня та від 08 травня 2025 року було залучено його правонаступників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Дніпра від 10 червня 2025 року замінено позивача у справі Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс».
Рішенням Шевченківського районного суду м. Дніпра від 14 серпня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» заборгованість за договором про встановлення кредитного ліміту №26209000496098 від 24.06.2021 в сумі 198 873,45 грн, з яких 112 816,94 прострочений кредит та 86 056,51 грн проценти.
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» до ОСОБА_2 – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» 3 028 грн. на відшкодування судового збору.
Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , та подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування всіх обставин справи.
Мотивує скаргу тим, що суд не прийняв до уваги, що свідоцтво про право власності на спадкове майно так і не було вручене апелянту, тобто вона не отримувала в натурі майно за рахунок якого можливо здійснити задоволення вимог кредитора.
ОСОБА_5 отримано свідоцтво про право на частку у спільному майні подружжя частину квартири по АДРЕСА_1 . Зазначене свідоцтво оскаржене і в цей час справа № 202/11007/24 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на частку майна подружжя розглядається в Шевченківському районному суді міста Дніпра. 
Вказує, що суд задовольнив вимоги кредитора які на цей час повинні задовольнятися за рахунок власних коштів спадкоємця, що суперечить вимогам ст. 1282 ЦК України, якою передбачено задоволення вимог кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.
ОСОБА_1 просила рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра від 14 серпня 2025 року в частині стягнення з неї заборгованості скасувати та ухвалити у відповідній частині нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Індюкова Т.В. доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.
Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 24.06.2021 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_4 укладено договір про встановлення кредитного ліміту №26209000496098 за умовами якого: кредитний ліміт – 1 млн грн; процентна ставка 48% річних, на прострочену заборгованість – 56% річних, пільгова 0,01% річних, реальна 58,89% річних; заборгованість погашається до 05 числа через один місяць після місяця в якому було використано кредит; строк дії кредитного ліміту – 12 місяців від дня встановлення з можливістю пролонгації.
Факт надання ОСОБА_4 кредиту підтверджується випискою по його рахунку з 24.06.2021року по 23.01.2024 року
27.06.2023 на адресу ОСОБА_4 банком надсилалася вимога про повернення кредиту.
Згідно договору факторингу від 28.05.2025 АТ «Банк Кредит Дніпро» передало право вимоги за кредитним договором №26209000496098 від 24.06.2021 до ТОВ «Цикл Фінанс». До суду надано також копію акту приймання-передачі прав вимоги, що згідно договору, вказує на перехід прав вимоги.
Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За останнім з 06.03.2013 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Із аналізу спадкової справи після ОСОБА_4 вбачається, що єдиним його спадкоємцем, який прийняв спадщину є його сестра ОСОБА_1 .
При цьому колишнім із подружжя ОСОБА_2 (шлюб укладено 18.11.1995 та розірвано рішенням суду від 20.09.2021) отримано свідоцтво про право на частку у спільному майні подружжя – частину квартири АДРЕСА_2 .
Також до нотаріуса звернувся кредитор ОСОБА_3 , вимоги якого виникли на підставі договору позики від 10.06.2014 на суму, 1 468 280 грн і визначенням еквівалентну в сумі 56 800 доларів США та які забезпечені іпотекою квартири АДРЕСА_2 .
В договорі іпотеки вартість квартири визначена за експертною оцінкою в сумі 2 950 000 грн.
В спадковій справі наявна інформація із Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно із якої вбачається, що ОСОБА_4 належав також частина котеджу по АДРЕСА_1 .
Сума претензії ОСОБА_3 становить еквівалент 63 087,47 доларів США. 
Ухвалюючи рішення в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що на момент смерті ОСОБА_4 його шлюб із ОСОБА_2 було розірвано тому остання не є спадкоємцем ОСОБА_4 і не може нести відповідальності за його зобов`язаннями. Єдиним спадкоємцем ОСОБА_4 яка прийняла спадщину є ОСОБА_1 .
Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком місцевого суду.
У частині першій статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
За змістом частин першої, третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Законодавством визначено, що у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.
Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.
Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки первісного боржника на нового боржника.
Наведене дає підстави для висновку, що у ЦК України визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців.
У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначено справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.
Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.
Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину, зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України.
Отже, правовідносини, що виникли між позикодавцем і позичальником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між позикодавцем та спадкоємцями позичальника і вирішуються у порядку, передбаченому положеннями статті 1282 ЦК України.
При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:
- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;
- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;
- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);
- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.
Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 15 липня 2020 року у справі № 645/1566/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 2609/30529/12, від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20 (провадження № 61-9358св21).
Статтями 34, 71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що в разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.
Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. 
Як було встановлено матеріалами справи, що 24.06.2021 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_4 укладено договір про встановлення кредитного ліміту №26209000496098 за умовами якого: кредитний ліміт – 1 млн грн; процентна ставка 48% річних, на прострочену заборгованість – 56% річних, пільгова 0,01% річних, реальна 58,89% річних; заборгованість погашається до 05 числа через один місяць після місяця в якому було використано кредит; строк дії кредитного ліміту – 12 місяців від дня встановлення з можливістю пролонгації.
Факт надання ОСОБА_4 кредиту підтверджується випискою по його рахунку з 24.06.2021року по 23.01.2024 року та відповідачами не заперечується.
27.06.2023 на адресу ОСОБА_4 банком надсилалася вимога про повернення кредиту.
Згідно договору факторингу від 28.05.2025 АТ «Банк Кредит Дніпро» передало право вимоги за кредитним договором №26209000496098 від 24.06.2021 до ТОВ «Цикл Фінанс». До суду надано також копію акту приймання-передачі прав вимоги, що згідно договору, вказує на перехід прав вимоги.
Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За останнім з 06.03.2013 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .
На виконання вимог ухвали місцевого суду від 19 лютого 2025 року до суду було надано належним чином засвідчену копію спадкової справи №237/2024, яка заведена до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (т.1 а.с.172-224).
З вказаної спадкової справи вбачається, що 19 квітня 2024 року відповідачка ОСОБА_1 звернулась до Шостої дніпровської держаної нотаріальної контори із заявою №345 про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_4 . Даною заявою відповідачка прийняла все спадкове майно за законом, яке залишилось після смерті спадкодавця (т.1 а.с.172).
Крім того, 22 липня 2024 року із заявою №847 до нотаріальної контори звернулась колишня дружина ОСОБА_4 – ОСОБА_2 із заявою про отримання права власності на частину квартиру, яка знаходиться АДРЕСА_3 , як на придбане майно у період шлюбу (т.1 а.с.197).
Згідно свідоцтва про право власності №4-736 приватним нотаріусом було засвідчено,що ОСОБА_2 , яка пережила колишнього чоловіка ОСОБА_4 , 1969 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , належить частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу.
Одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявності спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 19 лютого 2020року у справі № 607/98/17, від 04 березня 2020 року у справі №2609/30529/12.
За таких обставин,апеляційний суд вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку, стягнувши заборгованості з єдиного спадкоємця, сестри померлого ОСОБА_1 , оскільки вона у відповідності до вимог Закону прийняла спадщину, яка залишилась після смерті її брата, а тому у відповідності до статті 1282 ЦК України зобов`язана задовольнити вимоги кредитора повністю.
Факт не отримання свідоцтва права на спадщину не є підставою для незадоволення вимог кредитора, оскільки факт прийняття спадщини підтверджується відповідною заявою із власним волевиявленням про її прийняття.
Що стосується отримання частки ОСОБА_2 , свідоцтва про право власності, то апеляційний суд вважає, що остання не є таким, що саме успадкувала права та обов`язки після смерті ОСОБА_4 оскільки, шлюб було розірвано між ними 20.09.2021 року, тобто на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі не перебували, а отримала вона право власності частку квартири АДРЕСА_2 , як особа, яка пережила одного з подружжя і жодних правових наслідків щодо виконання нею вимоги кредитора дане свідоцтво не породжує.
ОСОБА_1 не довела, що розмір заборгованості заявленої до стягнення у розглядуваній справі, перевищує вартість майна, яке отримано нею у спадщину після смерті брата ОСОБА_4 .
З огляду на викладене, наявність невиконаних боргових зобов`язань спадкодавця, факт прийняття спадщини відповідачкою після смерті позичальника, наявність спадкового майна у вигляді частки квартири  АДРЕСА_2 та частини котеджу по АДРЕСА_1 .нерухомого, ненадання відповідачкою доказів того, що вартість боргу перевищує вартість успадкованого майна, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
Що стосується посилання у судовому засіданні представника ОСОБА_1 – ОСОБА_6 , щодо відсутності в матеріалах справи доказів оплати за договром факторингу від 28.05.2025 року, яким АТ «Банк Кредит Дніпро» передало право вимоги за кредитним договором №26209000496098 від 24.06.2021 року до ТОВ «Цикл Фінанс» та відсутності його повного тексту, колегія суддів наголошує на тому, що дані доводи були відсутні в апеляційній скарзі, а також відповідачка ОСОБА_1 , у суді першої інстанції не подавала своїх заперечень щодо заміни сторони позивача, а отже дані доводи апеляційний суд вважає безпідставними.
Крім того, ОСОБА_6 , під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було заявлено відповідне клопотання щодо витребування доказів оплати за договором факторингу від 28.05.2025 року та витребування його повного тексту.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра від 14 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв 
Л.П. Никифоряк
Повний текст судового рішення складено 8 квітня 2026 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи