ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/16815/21 Суддя (судді) першої інстанції: Мачульський Віктор Володимирович

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Бєлової Л.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної податкової служби у Київській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сі.Ті.Лайн", Товариства з обмеженою відповідальністю "Калабрія Плюс" про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И Л А:
Головне управління ДПС у Київській області звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Калабрія Плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сі.Ті.Лайн» в якому просило:
- застосувати наслідки визначенні ч. 3 ст. 228 ЦК України шляхом стягнення з ТОВ «КАЛАБРІЯ ПЛЮС» на користь ТОВ «СІ.ТІ.ЛАЙН» кошти в сумі 246 031,75 грн., як таких, що були отримані за недійсним правочином;
- застосувати наслідки визначенні ч. 3 ст. 228 ЦК України шляхом стягнення з ТОВ «СІ.ТІ.ЛАЙН» на користь держави кошти в сумі 246 031,75 грн., як таких, що були отримані за недійсним правочином.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову, про задоволення позовних вимог. 
Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, введення в України воєнного стану та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до положень пункту 5 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), компетенція адміністративних судів охоплює розгляд справ, що виникають у сфері публічно-правових відносин, зокрема за позовами суб`єктів владних повноважень у тих випадках, коли законом прямо передбачено їхнє право на звернення до суду з метою вирішення відповідного публічно-правового спору.
Згідно з підпунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи наділені правом звертатися до суду, у тому числі шляхом подання позовних заяв до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, з вимогами про визнання спірних правочинів недійсними, застосування передбачених законодавством правових наслідків, пов`язаних із визнанням таких правочинів недійсними, а також про стягнення до державного бюджету коштів, одержаних на підставі нікчемних договорів.
Отже, позивач у цій справі як контролюючий орган має передбачене законом право звернутися до суду з позовними вимогами щодо застосування встановлених законодавством заходів у зв`язку з визнанням правочинів недійсними, а також із вимогою про стягнення в дохід держави грошових коштів, отриманих за нікчемними договорами.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 802/470/17-а.
Розглядаючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить із таких мотивів та правових підстав.
Як зазначено Головним управлінням ДПС у Київській області в адміністративному позові, за результатами господарських взаємовідносин між відповідачами було оформлено податкову накладну № 135 від 12.10.2016, відповідно до якої ТОВ «Калабрі Плюс» виступало як постачальник (продавець), а ТОВ «Сі.Ті.Лайн» - як отримувач (покупець), при цьому були надані послуги у сфері інформаційних та комп`ютерних технологій на загальну суму 246 031,75 грн без урахування податку на додану вартість.
Частина перша статті 202 Цивільного кодексу України (ЦК України) визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до частин першої та другої статті 205 ЦК України, правочин може бути вчинений як у усній, так і у письмовій (у тому числі електронній) формі. Сторони мають право самостійно обирати форму правочину, якщо інше прямо не передбачено законом. У випадках, коли законом не встановлено обов`язкової письмової форми, правочин вважається таким, що відбувся, якщо з поведінки сторін вбачається їхня воля до настання відповідних правових наслідків.
Згідно зі статтею 207 ЦК України, правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст закріплено в одному або декількох документах (у тому числі електронних), а також у листуванні чи телеграмах, якими обмінялися сторони.
У разі відсутності документа, який фіксує зміст правочину, вважається, що такий правочин було вчинено в усній формі.
Частина друга статті 206 ЦК України передбачає, що юридичній особі, яка здійснила оплату за товари чи послуги на підставі усного правочину з іншою стороною, має бути виданий документ, який підтверджує підставу здійснення платежу та суму отриманих грошових коштів.
Згідно з частиною третьою статті 228 ЦК України, у випадку недотримання вимог щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства або його моральним засадам, такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо судом встановлено, що недійсний правочин був укладений із метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, то за наявності умислу в обох сторін і за умови виконання правочину обома сторонами - усе одержане ними за угодою підлягає стягненню в дохід держави за рішенням суду. Якщо ж правочин виконано лише однією стороною, то з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все отримане нею, а також усе належне з неї першій стороні як відшкодування отриманого. У разі наявності умислу лише в однієї зі сторін, усе одержане нею за правочином підлягає поверненню іншій стороні, а отримане останньою або належне їй як відшкодування виконаного за рішенням суду підлягає стягненню в дохід держави.
Відповідно до частини першої статті 207 Господарського кодексу України (ГК України), господарське зобов`язання, яке не відповідає вимогам закону, або укладене з метою, що завідомо суперечить інтересам держави й суспільства, чи оформлене учасниками господарських відносин із порушенням хоча б одним із них меж господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути визнане судом недійсним повністю або частково за позовом однієї зі сторін чи відповідного органу державної влади.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.02.2021 у справі № 826/9420/17 адміністративний позов ГУ ДПС у Київській області до ТОВ «Калабрі Плюс» та ТОВ «Сі.Ті.Лайн» про визнання правочину недійсним було задоволено, а правочин, укладений між ТОВ «Калабрія Плюс» (87720, Київська обл., м. Обухів, вул. Миру, 11-А, код ЄДРПОУ 39929641) та ТОВ «Сі.Ті.Лайн» (04071, м. Київ, вул. Межигірська, 43, кв. 56), за результатами якого складено податкову накладну від 12.10.2016 № 135, визнано недійсним.
Таким чином, судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено недійсність правочину, укладеного між відповідачами, на підставі якого була оформлена податкова накладна від 12.10.2016 № 135.
Частина четверта статті 78 КАС України визначає, що обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, яке набрало законної сили, не підлягають повторному доказуванню під час розгляду іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої такі обставини були встановлені, якщо інше прямо не передбачено законом.
У рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.02.2021 у справі № 826/9420/17, зокрема, встановлено такі фактичні обставини, а саме вироком суду визначено наступне: у порушення вимог законодавства, на початку травня 2016 року ОСОБА_1 у денний час біля закладу швидкого харчування «McDonald's» (МакДональдз), розташованого за адресою: м. Київ, Броварський проспект, буд. 27, зустрілася з особою, яка не була встановлена досудовим розслідуванням, з метою внесення до документів, що відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, завідомо неправдивих відомостей за грошову винагороду.
Усвідомлюючи протиправний характер запропонованих дій, ОСОБА_1 , керуючись корисливими мотивами, надала згоду на участь у зазначеній схемі.
Реалізовуючи злочинний умисел, спрямований на внесення завідомо неправдивих відомостей до документів, що подаються для державної реєстрації юридичної особи, ОСОБА_1 передала невстановленій особі копії свого паспорта та реєстраційного номера облікової картки платника податків. На підставі цих документів було підготовлено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Калабрія Плюс» від 04 травня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_1 зазначалася покупцем 50% частки у статутному капіталі, протокол № 2 загальних зборів учасників (засновників) від 04 травня 2016 року, згідно з яким вона була визначена учасником та директором товариства, а також довіреність від 05 травня 2016 року, в якій вона значилася директором товариства.
Надалі, 04 травня 2016 року, за попередньою домовленістю з невстановленою особою, ОСОБА_1 знову зустрілася біля станції метро «Дарниця» у місті Києві, поблизу закладу «McDonald's» за тією ж адресою, де в присутності цієї особи підписала підготовлені документи: договір купівлі-продажу частки, відповідно до якого вона формально набула 50% частки та увійшла до складу учасників товариства, протокол загальних зборів, за яким їй фактично було передано 100% частки у статутному капіталі та призначено на посаду директора, а також довіреність, якою вона уповноважила невстановлену особу здійснювати всі необхідні дії щодо внесення змін до ЄДР, отримання витягів та реєстрації у відповідних органах, діючи від її імені та в інтересах товариства.
На момент підписання зазначених документів ОСОБА_1 усвідомлювала, що вносить неправдиві відомості до документів, які подаються для державної реєстрації ТОВ «Калабрія Плюс», оскільки між нею та невстановленою особою була досягнута домовленість про те, що вона формально буде призначена учасником і директором товариства, однак фактично не братиме участі в його діяльності, а фінансово-господарську діяльність із використанням цього товариства здійснюватимуть інші особи.
За вчинення протиправних дій, що полягали у внесенні завідомо неправдивих відомостей до документів, які відповідно до вимог законодавства подавалися для проведення державної реєстрації юридичної особи ТОВ «Калабрія Плюс» (код ЄДРПОУ 39929641), ОСОБА_1 отримала від особи, яка не була встановлена органом досудового розслідування, грошову винагороду у сумі 2 500,00 грн.
10 травня 2016 року на підставі документів, підписаних ОСОБА_1 було здійснено перереєстрацію ТОВ «КАЛАБРІЯ ПЛЮС» (код ЄДРПОУ 39929641) у реєстраційній службі Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області відповідно до реєстраційної справи № 1 069 034905 23.
Отже, ОСОБА_1 умисно здійснила дії, спрямовані на внесення до документів, які згідно із законом подаються для державної реєстрації юридичної особи, завідомо недостовірних відомостей, чим вчинила кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 205-1 Кримінального кодексу України.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 207 Цивільного кодексу України (ЦК України), правочин, що укладається юридичною особою, має бути підписаний особами, які наділені відповідними повноваженнями згідно з її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та здатна керувати ними. Під цивільною дієздатністю фізичної особи розуміється її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав, самостійно їх здійснювати, а також створювати для себе цивільні обов`язки, виконувати їх і нести відповідальність у разі невиконання.
Відповідно до статті 91 ЦК України, юридична особа може мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, за винятком тих, що за своєю природою можуть належати виключно людині.
Частина перша статті 92 ЦК України встановлює, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і реалізує їх через свої органи, які діють на підставі установчих документів та вимог закону. Порядок формування органів юридичної особи визначається її установчими документами та відповідними нормативно-правовими актами.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні умови, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Підстави недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, згідно з частиною першою цієї статті, правочин є недійсним у разі недодержання в момент його вчинення стороною або сторонами вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо його метою було порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина, знищення або пошкодження майна фізичної чи юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим чи територіальної громади, або незаконне заволодіння таким майном. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
У рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.02.2021 у справі № 826/9420/17 зазначено, що, обґрунтовуючи доводи про спрямованість правочину між ТОВ «Калабрія Плюс» та ТОВ «Сі.Ті.Лайн» на створення штучних підстав для незаконного формування податкового кредиту останнім та, як наслідок, зменшення податкових зобов`язань, позивач посилався на вирок суду, яким посадову особу ТОВ «Калабрія Плюс» було засуджено за фіктивне підприємництво.
Відповідно до частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження із звільненням особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності відповідної особи, виключно в частині встановлення факту вчинення таких дій (бездіяльності) та їх вчинення саме цією особою.
У справах № 21-5332а15, № 21-1318а16, № 21-2430а16 Верховний Суд України дійшов висновку, що факт набрання законної сили вироком суду, яким директора підприємства визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частинами першою та другою статті 205 Кримінального кодексу України, не може залишатися поза увагою судів, оскільки статус фіктивного підприємства є несумісним із здійсненням законної підприємницької діяльності, навіть якщо така діяльність формально підтверджена первинними документами. Аналогічний підхід застосовується і в разі наявності постанови суду про звільнення особи від кримінальної відповідальності за вчинення зазначеного злочину з нереабілітуючих підстав.
Судом встановлено, що вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року затверджено угоду про визнання винуватості від 09 березня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 32017100040000018 від 07 березня 2017 року, укладену між прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_2 та обвинуваченою ОСОБА_1 . Зазначеним вироком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 205-1 КК України, та призначено узгоджене сторонами покарання у виді одного року обмеження волі.
Отже, спірний правочин було укладено поза межами реальної волі номінального керівника відповідача, оскільки остання повністю визнала свою винуватість у вчиненні відповідного кримінального правопорушення.
Наведене свідчить про те, що обставини недійсності правочину, укладеного між відповідачами, встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, не спростовані відповідачами, а відтак вважаються доведеними та не потребують повторного доказування.
Згідно з частиною першою статті 208 Господарського кодексу України (ГК України), якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що було вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, то за наявності умислу в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами - усе одержане ними за таким зобов`язанням підлягає стягненню в дохід держави за рішенням суду. Якщо ж зобов`язання виконано лише однією стороною, з іншої сторони стягується в дохід держави все отримане нею, а також усе належне з неї першій стороні як відшкодування одержаного. У разі наявності умислу лише в однієї сторони усе одержане нею має бути повернуто другій стороні, а отримане останньою або належне їй як відшкодування виконаного стягується в дохід держави за рішенням суду.
Водночас суд звертає увагу, що санкції, передбачені частиною першою статті 208 ГК України, мають конфіскаційний характер та застосовуються за рішенням суду в дохід держави за порушення правил здійснення господарської діяльності. Вони не є цивільно-правовими, а належать до адміністративно-господарських санкцій у розумінні частини першої статті 238 ГК України, у зв`язку з чим можуть бути застосовані лише в межах строків, визначених статтею 250 ГК України.
Відповідно до статті 250 ГК України, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців із дня виявлення порушення, але не пізніше ніж через один рік із дня порушення цим суб`єктом установлених законодавством правил здійснення господарської діяльності, якщо інше не передбачено законом.
Дія цієї норми не поширюється на штрафні санкції, розмір та порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України, Законом України «Про банки і банківську діяльність» та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів.
У даному випадку спір стосується не штрафних санкцій, а інших заходів відповідальності, передбачених Господарським кодексом України на підставі статті 208 ГК України, тому положення частини другої статті 250 ГК України не підлягають застосуванню.
Судом встановлено, що податкова накладна, складена за наслідками недійсного правочину між відповідачами, датована 12.10.2016, тоді як із відповідним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва позивач звернувся лише 15.06.2021, тобто з пропуском граничного однорічного строку з дня вчинення правопорушення, встановленого статтею 250 ГК України.
Вирішуючи питання правильності застосування частини першої статті 208 та частини першої статті 250 ГК України, суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену, зокрема, у постановах від 26 вересня 2006 року у справі № 21-460во06 та від 09 лютого 2010 року у справі № 21-1547во09, відповідно до якої санкції, передбачені частиною першою статті 208 ГК України, є конфіскаційними, застосовуються в дохід держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, не мають цивільно-правового характеру, а є адміністративно-господарськими у розумінні частини першої статті 238 ГК України. Відтак вони можуть застосовуватися лише у строки, визначені статтею 250 ГК України, а початком перебігу такого строку є дата виконання правочину.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 802/470/17-а, від 08 травня 2018 року у справі № 2а-3847/08/0470, від 16 жовтня 2019 року у справі № 2а-1670/8497/11, від 04 червня 2020 року у справі № 2а-6995/12/1370, від 26 жовтня 2021 року у справі № 2а-19251/11/2670. У цих рішеннях зазначено, що застосування адміністративно-господарських санкцій після спливу шести місяців із дня виявлення порушення або після закінчення одного року з дня його вчинення є неправомірним, а пропуск річного строку виключає можливість стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними правочинами.
Зазначений правовий підхід підтверджено також постановою Верховного Суду від 25.07.2023 у справі № 160/14095/21, ухваленою судовою палатою з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, і відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України підлягає врахуванню судом під час розгляду цієї справи.
Крім того, суд зазначає, що, звертаючись у липні 2017 року до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Калабрі Плюс» та ТОВ «Сі.Ті.Лайн» про визнання правочину недійсним (справа № 826/9420/17), контролюючий орган мав право одночасно заявити вимогу про застосування наслідків недійсності відповідно до статті 208 ГК України та статті 228 ЦК України, однак таким правом не скористався.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що позивач звернувся до суду з порушенням строків застосування адміністративно-господарських санкцій, визначених статтею 250 ГК України, що унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України, а також стягнення відповідних грошових коштів.
Враховуючи наведене, беручи до уваги межі заявлених позовних вимог, системний аналіз норм законодавства України та наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що адміністративний позов ГУ ДПС у Київській області задоволенню не підлягає.
Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують. При цьому, колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

Л.В. Бєлова