КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 761/6989/25
номер провадження: 22-ц/824/4023/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 року у складі судді Фролової І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про стягнення страхового відшкодування,
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» (далі - ТДВ «СК «Гардіан») про стягнення страхового відшкодування.
Позовна заява мотивована тим, що 14 липня 2023 року о 08 год 50 хв. на 28 км+700 метрів автодороги Київ-Одеса водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Volkswagen Passat», державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , порушив вимоги п.п.10.1, 12.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), внаслідок чого сталося дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), зіткнення двох транспортних засобів, у т.ч. автомобіля «Peugeot 3008», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який належить ОСОБА_1 .
Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2024 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.
Вказувала, що вона, як власниця пошкодженого у ДТП транспортного засобу, 27 вересня 2024 року подала до страховика винної особи - ТДВ «СК «Гардіан» заяву про виплату страхового відшкодування. 02 жовтня 2024 року відповідач у своїм листом повідомив про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі норм ст. п. 37.1.4. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV), відповідно до яких позивачка мала подати страховику винної особи заяву про страхове відшкодування впродовж року з моменту скоєння ДТП 14 липня 2023 року, але заява була подана з перевищенням встановленого строку в один рік, а тому відповідач не мав правових підстав для виплати страхового відшкодування.
Не погодившись з рішенням відповідача, позивачка звернулася до суду з указаним позовом.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила стягнути з ТДВ «СК «Гардіан» на свою користь грошові кошти на загальну суму 171 480 грн 96 коп., з яких: страхове відшкодування - 160 000 грн 00 коп.; витрати на визначення розміру завданої шкоди від ДТП в сумі 11 460 грн 96 коп.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ТДВ «СК «Гардіан» на користь ОСОБА_1 невиплачене страхове відшкодування у розмірі 160 000 грн 00 коп.
Стягнуто з ТДВ «СК «Гардіан» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 13 460 грн 96 коп., що складаються із: витрат за складання оцінки збитку у розмірі 11 460 грн 96 коп.; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн 00 коп.
Рішення суду мотивоване тим, що ДТП, яка сталася 14 липня 2023 року, з вини ОСОБА_2 , відповідальність якого була застрахована у ТДВ «СК «Гардіан». Однак страховик безпідставно відмовив ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування з мотивів пропуску річного строку звернення, хоча постанову про визнання винуватця винним за ст. 124 КУпАП ухвалено лише 29 липня 2024 року, тобто вже після спливу цього строку. Після ухвалення зазначеної постанови позивачка звернулась до страховика, подала докази розміру шкоди. Згідно з експертним висновком підтверджено, що автомобіль позивачки «Peugeot 3008», д.н.з. НОМЕР_2 , є фактично знищеним, його вартість до ДТП становила 368 250 грн 00 коп., тоді як у межах ліміту відповідальності страховика підлягало стягненню 160 000 грн 00 коп., а відповідач цього не спростував. Тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення зазначеної суми у судовому порядку в межах ліміту відповідальності страховика.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ТДВ «СК «Гардіан» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що спеціальним Законом №1961-IV чітко встановлено часові рамки, протягом яких потерпіла особа, зобов`язана подати страховику заяву про страхове відшкодування. Вказаний строк починається з дня ДТП (в даному випаду 14 липня 2023 року) та закінчується через рік після цієї події. Закон №1961-IV не передбачає жодних альтернативних строків для подання заяви про страхове відшкодування. Отже той факт, що розгляд справи про ДТП, яка мала місце 14 липня 2023 року, перебувала на розгляді у суді жодним чином не звільняв позивачку від обов`язку подати страховику заяву про страхове відшкодування в межах одного року з дня ДТП. Також вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, як страховик, все одно не мав обов`язку здійснювати страхове відшкодування позивачеві до моменту винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Зазначає, що позивачкою не надано жодних доказів, які б підтверджували наявність обставин, що об`єктивно унеможливили подання нею заяви про страхове відшкодування протягом річного строку з дня ДТП. Сам по собі факт розгляду ДТП у справі про адміністративні правопорушення жодним чином не перешкоджав позивачці подати страховику вищезазначену заяву, тим більше, що Закон №1961-IV не встановлює обов`язок позивачки долучати рішення суду до заяви про страхове відшкодування.
Вважає, що позивачка не виконала свій обов`язок, покладений на неї Законом №1961-IV за відсутності на те жодних реальних перешкод. Однак вищезазначені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що мало наслідком ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення про стягнення з відповідача грошової суми без будь-яких на те правових підстав.
Також зазначає про помилковість та безпідставність стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки до позовної заяви не додано документів, які б у встановленому законом порядку підтверджували наявність правових підстав для стягнення на користь позивачки витрат на правничу допомогу.
Позивачка ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вказує, що норма Закону №1961-IV чітко встановлює часові рамки, протягом яких саме потерпіла особа зобов`язана подати страховику заяву про страхове відшкодування. Вважає, що учасник ДТП стає потерпілим чи винною особою у її скоєнні виключно після рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином позивачка вважає, що до набрання рішенням суду законної сили вона не була потерпілою, а тому і не мала законного права подаванти заяву про страхову виплату до відповідача як страховика.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 липня 2023 року о 08 год 50 хв. на 28 км+700 метрів автодороги Київ-Одеса водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Volkswagen Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , порушив вимоги п.10.1, п.12.1 ПДР, внаслідок чого сталося ДТП, зіткнення двох транспортних засобів, у т.ч автомобіля «Peugeot 3008», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який належить ОСОБА_1 .
Постановою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2024 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні вказаної ДТП та його притягнуто до відповідальності за ст.124 КУпАП.
У відповідності до ч.1 ст. 291 КУпАП постанова адміністративного органу (посадової особи) у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови.
Встановлено, що постанова судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2024 року в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили 09 серпня 2024 року (а.с.27-30).
Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, вина ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, яка сталася 14 липня 2023 року, в якій був пошкоджений належний ОСОБА_1 автомобіль «Peugeot 3008», д.н.з. НОМЕР_2 , є встановленою та відповідно до положень ч.6 ст.82 ЦПК України не підлягає повторному доказуванню у цій справі.
Водночас саме з моменту набрання законної сили постановою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2024 року, а саме, з 09 серпня 2024 року ОСОБА_2 є юридично визнаною особою винною у вчиненні ДТП та заподіянні шкоди позивачці, що тягне за собою відповідні цивільно-правові наслідки.
Як вбачається з копії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР 3395400, відповідальність винної особи була застрахована у ТДВ «СК» «Гардіан», ліміт відповідальності - 160 000 грн 00 грн, франшиза - 00 грн 00 коп. (а.с.31-32).
Після набрання 09 серпня 2024 року законної сили постановою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2024 року, згідно з якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні ДТП та, відповідно, у заподіянні шкоди позивачці ОСОБА_1 , остання 27 вересня 2024 року звернулася до ТДВ «СК «Гардіан» із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.33-34).
Листом від 02 жовтня 2024 року ТДВ «СК» «Гардіан» повідомило позивачку ОСОБА_1 про своє рішення як страховика відмовити у виплаті страхового відшкодування на підставі норм ст. п. 37.1.4 Закону № 1961-IV, відповідно до яких позивачка мала подати страховику винної особи заяву про страхове відшкодування впродовж року з моменту скоєння ДТП 14 липня 2023 року, але заява була подана з перевищенням встановленого строку в один рік, а тому ТДВ «СК» «Гардіан» не мало правових підстав для виплати страхового відшкодування (а.с.34).
31 жовтня 2024 року позивачка ОСОБА_1 через свого чоловіка ОСОБА_3 , як учасника цієї ДТП, звернулася до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру для визначення завданих пошкодженому транспортному засобу збитків у ДТП, сплативши за експертну послугу винагороду в сумі 11 460 грн 96 коп. (а.с.42). 
15 листопада 2024 року позивачкою були запрошені на огляд винна особа у завданні збитків ОСОБА_2 та представник ТДВ «СК» «Гардіан», як його страховик, що підтверджується завіреною фотокопією рекомендованих повідомлень АТ «Укрпошти» від 15 листопада 2024 року (а.с.41).
У відповідності до експертного висновку Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № CE.-19/111-24/64065-АВ від 28 листопада 2024 року, складеного судовим експертом Ізмайловим Д.В., вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Peugeot 3008», д.н.з. НОМЕР_2 , станом на дату настання події 14 липня 2023 року дорівнює його ринковій вартості у непошкодженому стані на момент настання ДТП та становить 368 250 грн 00 коп.
Відтак, беручи до уваги встановлений розмір матеріального збитку, пошкоджений транспортний засіб не підлягає відновленню і вважається конструктивно знищеним.
12 грудня 2024 року залишки пошкодженого транспортного засобу були продані ОСОБА_1 іншій особі за 20 785 грн 00 коп., що підтверджується копією долученої платіжної інструкції №0.0.4061690844.1 (код документа 9363-3489-9762-3819) від 12 грудня 2024 року, зі змісту якої вбачається призначення платежу: «Сплата за… Залишки автомобіля Peugeot 3008 після ДТП (ДНЗ НОМЕР_2 , рік випуску 2011, номер шасі НОМЕР_3 , тп НОМЕР_4 ) (а.с. 72).
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про стягнення з ТДВ «СК «Гардіан» страхове відшкодування у розмірі 160 000 грн 00 коп., а також витрати на визначення розміру завданої ДТП шкоди у сумі 11 460 грн 96 коп., ОСОБА_1 посилалась на те, що страховик безпідставно відмовив у виплаті страхового відшкодування після встановлення вини особи, відповідальність якої була застрахована у відповідача. 
Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
У той же час відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (тут і надалі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ч.1 ст.34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 послідовно вчиняла дії, спрямовані на реалізацію свого права на отримання страхового відшкодування. Зокрема, після набрання 09 серпня 2024 року законної сили постановою судді про визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні ДТП, вже 27 вересня 2024 року вона подала до ТДВ «СК «Гардіан» заяву про виплату страхового відшкодування. Після одержання 02 жовтня 2024 року відмови страховика, ОСОБА_1 упродовж жовтня-листопада 2024 року вчинила необхідні дії для встановлення розміру шкоди та належного документування наслідків ДТП, а саме, 31 жовтня 2024 року звернулася для проведення експертного дослідження, 15 листопада 2024 року повідомила заінтересованих осіб про огляд, а 28 листопада 2024 року отримала експертний висновок.
Із змісту ч.3 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вбачається обов`язок страховика надавати консультаційну допомогу потерпілим особам і ознайомлювати їх із відповідними нормативно-правовими актами, порядком обчислення страхового відшкодування (регламентної виплати) та документами, на підставі яких оцінено розмір заподіяної шкоди.
Обґрунтовуючи відмову у виплаті страхового відшкодування, ТДВ «СК «Гардіан» послалось на пункт 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV, яким передбачено відмову у разі неподання заяви про страхове відшкодування протягом одного року з дня ДТП, якщо шкоду заподіяно майну потерпілого. Вважаючи, що цей строк у даному випадку сплив, оскільки ДТП сталася 14 липня 2023 року, а заява надійшла до страховика лише 29 вересня 2024 року, відповідач листом від 02 жовтня 2024 року повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для здійснення страхової виплати.
Разом з тим, зі змісту ч.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» слідує, що перебіг строку на прийняття страховиком рішення про розмір страхового відшкодування та на його виплату припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання законної сили рішенням у справі, у якій розглядається відповідна дорожньо-транспортна пригода.
У даному випадку колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність відмови ТДВ «СК «Гардіан» у виплаті страхового відшкодування.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що остаточне рішення у справі про адміністративне правопорушення, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні ДТП від 14 липня 2023 року, було ухвалено суддею Васильківського міськрайонного суду Київської області 29 липня 2024 року та набрало законної сили 09 серпня 2024 року.
Тобто зазначене рішення було ухвалене вже після спливу передбаченого пунктом 37.1.4 статті 37 Закону №1961-IV однорічного строку на подання заяви про страхове відшкодування.
За таких обставин звернення ОСОБА_1 до ТДВ «СК «Гардіан» із заявою про виплату страхового відшкодування 27 вересня 2024 року, тобто після ухвалення зазначеної постанови судді та набрання нею законної сили свідчить про послідовну, добросовісну та розумну реалізацію нею свого права на отримання страхового відшкодування.
При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до ч.2 ст.36 Закону № 1961-IV перебіг строку на прийняття страховиком рішення про здійснення страхового відшкодування та його виплату припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання законної сили рішенням у справі, пов`язаній із відповідною дорожньо-транспортною пригодою.
Отже посилання відповідача лише на пропуск однорічного строку звернення без урахування того, що постанову у справі про адміністративне правопорушення було ухвалено 29 липня 2024 року, а законної сили вона набрала 09 серпня 2024 року, є необґрунтованим.
Досліджуючи лист відповідача від 02 жовтня 2024 року суд першої інстанції правильно критично оцінив посилання страховика на норми п. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 навела такі обов`язкові до врахування судами правові висновки:
«130. Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.
131. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.
132. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.
133. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.
134. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).
135. Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.
136. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку».
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження №61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження №61-5252сво23)).
В Дигестах, наприклад, вказувалося, що juris praecepta sunt haec: honeste vivere, alterum non laedere, suum cuique tribuere (норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах). Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України).
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позову, оскільки матеріалами справи підтверджено, що після набрання 09 серпня 2024 року законної сили постановою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області про визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні ДТП, ОСОБА_1 27 вересня 2024 року звернулася до ТДВ «СК «Гардіан» із заявою про виплату страхового відшкодування, а після отримання 02 жовтня 2024 року відмови продовжила вживати заходів для підтвердження розміру шкоди та врегулювання страхового випадку, зокрема 31 жовтня 2024 року ініціювала проведення експертного дослідження, 15 листопада 2024 року повідомила заінтересованих осіб про огляд, а 28 листопада 2024 року отримала експертний висновок. Отже ОСОБА_1 діяла добросовісно, вживала розумних заходів для отримання страхового відшкодування, а пропуск річного строку звернення був зумовлений не її пасивною поведінкою, а обставинами, що не залежали від неї та відповідають критеріям, визначеним у правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 147/66/17. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика цивільно-правової відповідальності винної особи, оскільки реалізувала право на судовий захист у межах строку позовної давності.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка пропустила однорічний строк звернення до страховика фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та не спростовують установлених у справі обставин. Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 після набрання 09 серпня 2024 року законної сили постановою суду про визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні ДТП вже 27 вересня 2024 року звернулася до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування та надалі послідовно вчиняла дії для підтвердження розміру шкоди.
Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно з ч.2 ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це, зокрема, шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.
У відповідності до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Висновки про те, що у разі фізичного знищення транспортного засобу потерпілому, як страховиком у межах страхової суми (ліміту відповідальності), так і заподіювачем шкоди у порядку ст. 1194 ЦК України відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, сформовані, зокрема, у постановах Верховного Суду у справах № 759/5414/17 від 09 грудня 2020 року; № 299/3583/15-ц від 04 листопада 2020 року; № 362/3680/17 від 05 серпня 2020 року; № 525/1592/18 від 14 липня 2020 року; № 753/11069/16 від 17 лютого 2021 року; № 910/1
Також відповідно до ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Як зазначалось вище, відповідно до експертного висновку вартість матеріального збитку дорівнює його ринковій вартості у непошкодженому стані на момент настання ДТП та становить 368 250 грн 00 коп. Тобто, пошкоджений транспортний засіб позивачки не підлягає відновленню та вважається конструктивно загиблим. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до експертного висновку вартість матеріального збитку, завданого ОСОБА_1 внаслідок ДТП, становить 368 250 грн 00 коп. та дорівнює ринковій вартості належного їй транспортного засобу у непошкодженому стані на момент настання дорожньо-транспортної пригоди. За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що пошкоджений транспортний засіб не підлягає відновленню, є фізично знищеним у розумінні положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а відтак у ОСОБА_1 виникло право на відшкодування шкоди, заподіяної його фізичним знищенням.
У даному випадку колегія суддів також бере до уваги, що відповідач не заперечував проти наданого позивачкою розрахунку заподіяної майнової шкоди, не подав власного розрахунку чи контррозрахунку розміру майнової шкоди, хоча представник страховика проводив огляд пошкодженого транспортного засобу. При цьому клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи для встановлення розміру матеріального збитку відповідачем також не заявлялося. За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність розміру заявленої до відшкодування шкоди.
Отже, враховуючи, що полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності встановлено ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну третіх осіб у розмірі 160 000 грн 00 коп., а франшиза становить 00 грн 00 коп., колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення з ТДВ «СК «Гардіан» на користь ОСОБА_1 невиплаченого страхового відшкодування саме у розмірі 160 000 грн 00 коп. 
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат, оскільки матеріалами справи підтверджується, що у зв`язку з її розглядом ОСОБА_1 понесла витрати на визначення розміру шкоди, завданої внаслідок ДТП, у сумі 11 460 грн 96 коп.
Доводи апеляційної скарги не містять належних і допустимих доказів на спростування визначеного розміру матеріального збитку у сумі 368 250 грн 00 коп., так само, як і суми страхового відшкодування, що підлягає стягненню в межах ліміту відповідальності страховика у розмірі 160 000 грн 00 коп., ані витрат на визначення розміру шкоди у сумі 11 460 грн 96 коп. За відсутності власного розрахунку чи контррозрахунку наведені заперечення фактично ґрунтуються лише на припущеннях, що суперечить вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України, а тому не спростовує правильності висновків суду першої інстанції.
Таким чином доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
Апеляційний враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
З огляду на викладене вище, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: