ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
18005, м. Черкаси, бульвар Шевченка, 307, тел. канцелярії (0472) 31-21-49, inbox@ck.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року м. Черкаси Справа № 925/49/26

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі судового засідання Вовчанській К.Ю., без участі представників сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Черкаси, справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пролог-93» до Фізичної особи – підприємця Нечипоренко Тетяни Петрівни про стягнення 81474 грн,
ВСТАНОВИВ:
Позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Пролог-93», через систему «Електронний суд», звернувся в Господарський суд Черкаської області з позовом до Фізичної особи – підприємця Нечипоренко Тетяни Петрівни (далі – відповідач) про стягнення, на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 08.11.2024 року, 81474 грн штрафу за дострокове його розірвання з ініціативи орендаря в розмірі подвійної орендної плати, розрахованої згідно умов даного договору та відшкодування судових витрат.
Позов мотивовано порушенням відповідачем умов договору оренди нежитлового приміщення від 08.11.2024 року щодо несплати штрафу у розмірі подвійної орендної плати передбаченого п. 8.3. Договору у зв`язку з ініціюванням саме відповідачем дострокового розірвання договору оренди унормованого п. 10.5. договору.
Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 15.01.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 925/49/26 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, без виклику, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.
Відповідач в особі представника подав суду 28.01.2026 року відзив на позовну заяву (вх. № 1420/26, а.с. 41-44), 11.02.2026 року заперечення на відповідь на відзив (вх. №2369/26, а.с. 61-62) за змістом яких просив відмовити у задоволенні позову, враховуючи зарахування позивачем забезпечувального платежу відповідача у сумі 44030 грн. на сплату штрафу передбаченого п. 8.2. договору та порушення ст.61 Конституції України про подвійне притягнення відповідача до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме порушення, а також стягнути з позивача понесені відповідачем витрати на правничу допомогу.
Представник позивача подав, через систему «Електронний суд», 09.02.2026 року відповідь на відзив (вх. № 2180/26, а.с. 53-55), 25.02.2026 року додаткові пояснення (вх. № 3126/26, а.с. 66-67), в яких заперечував твердження відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, запереченнях на відповідь на відзив, зауважив що забезпечувальний платіж та штраф у розмірі подвійної орендної плати не є тотожними, не дублюють один одного та не становлять подвійної відповідальності, доводи відповідача є необґрунтованими та такими, що не спростовують позовні вимоги, які просив задовольнити. 
Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 240 ГПК України, судом підписано рішення без його проголошення, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши надані сторонами відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення, додаткові пояснення та наявні у справі № 925/49/26 письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд позов задовольняє частково з таких підстав.
08.11.2024 року між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Пролог-93», як орендодавцем, та відповідачем – Фізичною особою – підприємцем Нечипоренко Тетяною Петрівною, як орендарем, укладено договір оренди нежитлового приміщення (далі – Договір, а.с.8-10), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець зобов`язався передати, а орендар прийняти в тимчасове оплачуване користування на умовах дійсного Договору частину нежитлового приміщення (далі по тексту – Об`єкт оренди) в Супермаркеті з підвалом та технічним поверхом (далі по тексу – ТЦ), яке знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. Припортова, 34, на першому поверсі, загальною площею 193,8 квадратних метра.
Сторони погодили усі істотні умови Договору, зокрема, домовилися про таке:
п. 2.1. – об`єкт оренди передається Орендарю на підставі Акту приймання-передачі № 1 Об`єкту оренди (далі за текстом – Акт приймання-передачі) в тимчасове платне користування з 01.12.2024 року;
п. 2.3. – орендар зобов`язаний повернути орендодавцю об`єкт оренди в день закінчення строку дії даного Договору або дострокового припинення даного Договору, про що сторонами складається відповідний акт №2 прийняття-передачі (повернення) об`єкта оренди;
п. 2.5. – у випадку відмови орендаря повернути орендодавцю об`єкт оренди за актом №2 прийняття-передачі (повернення ) об`єкта оренди та/або звільнити об`єкт оренди в день закінчення строку дії даного Договору або дострокового його припинення, факт протиправного користування підтверджується відповідним актом, який складається комісією у складі представників орендодавця, охорони будівлі ТЦ та незалежної особи. Дата складання даного акту вважається останнім законним днем оренди, а подальше користування орендарем об`єктом оренди є протиправним. За протиправне користування об`єктом оренди, орендар зобов`язаний за кожний день такого протиправного користування сплатити орендодавцю неустойку в подвійному розмірі від орендної плати , передбаченої договором із розрахунку за час фактичного протиправного користування;
п. 3.1. – орендна плата розраховується Орендарем самостійно відповідно до п. 3.3. даного Договору;
п. 3.3. – з дати підписання Акту приймання-передачі та до закінчення терміну дії договору загальна щомісячна орендна плата за орендоване приміщення (без урахування індексації згідно п. 3.9 даного Договору) складає 38 037 грн. ( урахуванням ПІДВ (20%);
п. 3.4. – до підписання сторонами акту приймання-передачі орендар зобов`язаний перерахувати на рахунок орендодавця забезпечувальний платіж у розмірі 44030 грн,у т.ч. ПДВ 20%, що дорівнює розміру орендної плати за останній місяць користування об`єктом оренди з урахуванням індексації у відповідності п. 3.9. цього Договору. Забезпечувальний платіж може бути притриманий орендодавцем у випадку невиконання орендарем своїх зобов`язань за цим Договором або зарахований як орендна плата за користування об`єктом оренди та/або компенсація комунальних та експлуатаційних послуг. Орендна плата за останній місяць строку оренди утримується орендарем як забезпечення виконання зобов`язань орендаря по оплаті орендної плати за останній місяць оренди за даним Договором та/або компенсація комунальних та експлуатаційних послуг;
п. 4.6. – орендар зобов`язаний у разі припинення або розірвання Договору повернути орендодавцеві об`єкт оренди у належному стані, з врахуванням нормального фізичного зносу;
п.п 6.2, 6.5., 6.6. – орендодавець зобов`язаний: належним чином виконувати всі умови даного договору; в 30 денний строк розглядати звернення орендаря і надавати аргументовану відповідь; у випадку закінчення строку дії даного Договору, а бо його дострокового припинення, прийняти від орендаря об`єкт оренди у відповідності з умовами даного Договору;
п. 8.1. – за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідно до чинного законодавства України;
п. 8.2. – у випадку дострокового розірвання Договору з вини або за ініціативою орендаря сума забезпечувального платежу Орендодавцем не повертається, а вартість опоряджувальних робіт якщо такі були проведені не відшкодовуються;
п. 8.3. – у випадку дострокового розірвання Договору з ініціативи Орендаря, Орендар зобов`язаний сплатити Орендодавцю штраф в розмірі подвійної орендної плати, розрахованої згідно п. 3.3. Договору на дату розірвання Договору;
п. 10.1. – Договір набуває чинності з дати його підписання та діє до 30.09.2027 року;
п. 10.3. - ні одна із Сторін не має права в односторонньому порядку змінити умови цього Договору, за виключенням підстав, зазначених в Договорі;
п. 10.4. - чинність Договору припиняється внаслідок:- закінчення строку, на який його було укладено;- загибелі Об`єкту оренди;- ліквідації Орендаря;- у випадках передбачених цим Договором;
п. 10.5. – дія Договору може бути достроково припинена на вимогу Орендаря шляхом направлення Орендодавцю письмового повідомлення про намір розірвати цей Договір. При цьому Орендар зобов`язаний попередити Орендодавця про наміри та причини дострокового розірвання договору не пізніше ніж за 90 (дев`яносто) календарних днів до дати його припинення. В разі дострокового припинення дії Договору з ініціативи Орендаря забезпечувальний платіж Орендодавцем не повертається, а вартість опоряджувальних робіт (якщо такі були проведені) не відшкодовується.
Договір підписаний представниками обох сторін, підписи представників посвідчені печатками юридичних осіб, яких вони представляють.
До Договору сторонами укладено додаток №1 – Поверхнева схема об`єкту оренди (а.с. 11).
01.12.2024 року складено Акт приймання-передачі (а.с.11 на звороті) за яким орендодавець передав, а орендар прийняв в тимчасове оплачуване користування на умовах дійсного Договору частину нежитлового приміщення (далі по тексту – Об`єкт оренди) в Супермаркеті з підвалом та технічним поверхом (далі по тексу – ТЦ), яке знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. Припортова, 34, на першому поверсі, загальною площею 193,8 квадратних метра.
Того ж дня 01.12.2024 року позивач листом №01122024/1 повідомив відповідача про збільшення орендної плати за Договором на 2% на виконання Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей оподаткування у період дії воєнного стану» (а.с. 12).
01.06.2025 року позивач листом № 01062025/4 повідомив відповідача, що враховуючи поточну кон`юнктуру на ринку з 01.06.2025 року надана раніше знижка на орендну плату у розмірі 10% від вартості оренди згідно умов Договору скасовується (а.с. 13).
Відповідач 05.09.2025 року надіслав позивачу лист № 05.09.25 про відмову від додаткової угоди до договору оренди від 08.11.2024 року, в якій вказав, що отримавши додаткову угоду від 08.11.2024 року до договору оренди вимушений розірвати договір оренди нежитлового приміщення від 08.11.2024 року з 05.12.2025 року у зв`язку з різким підняттям орендної плати, орендар не має можливості сплачувати орендну плату, просив зарахувати забезпечувальний платіж як орендну плату за останній місяць та не застосовувати штрафи передбачені п.п.8.3.,8.4. договору (а.с. 14).
12.11.2025 року позивач листом №12112025/2 підтвердив дострокове припинення /розірвання Договору з ініціативи орендаря 30.11.2025 року, вказав на обов`язок орендаря: повернути до 30.11.2025 року об`єкт оренди, також зазначив, що забезпечувальний платіж сплачений орендарем у відповідності до умов договору в сумі 44033 грн залишається у власності орендодавця в якості штрафу з дострокове розірвання договору (п.п.8.2., 10.5. Договору); сплатити орендну плату та інші платежі в сумах і строки вказані в Договорі; у строк до 30.11.2025 року сплатити штраф у розмірі подвійної орендної плати, розрахованої згідно п. 3.3. Договору на дату його розірвання, а саме 81470 грн без ПДВ (а.с. 15).
30.11.2025 року представниками позивача складено акт протиправного користування майном орендаря №1 (а.с. 17).
Позивач вказав, що лише 08.12.2025 року відповідач передав орендоване приміщення, у зв`язку з чим 01.12.2025 року позивач звернувся до відповідач з листом-вимогою №11122025/1 про сплату у строк до 17.12.2025 року штрафу розміром подвійної орендної плати, розрахованої згідно п. 3.3. Договору на дату його розірвання, а саме 81470 грн без ПДВ та неустойки в сумі 10512 грн. 80 коп передбаченої п. 2.5. Договору (а.с. 18, докази направлення а.с. 18 на звороті).
Платіжними інструкціями: № 1447 від 13.11.2025 року відповідач сплатив на користь позивача орендну плату у розмірі 40737 грн за листопад 2025 року (а.с. 24 на звороті); №1469 від 11.12.2025 року 10512 грн. 80 коп неустойки за протиправне користування об`єктом оренди на виконання п. 2.5. Договору.
Станом на час звернення позивача до господарського суду з даним позовом штраф передбачений п. 8.3. Договору відповідачем не сплачено, що стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом. 
Предметом позову, що розглядається у цій справі, є вимога позивача до відповідача про стягнення штрафу у розмірі подвійної орендної плати, розрахованої згідно п. 3.3. Договору на дату його розірвання у розмірі 81470 грн передбаченого п.8.3. договору оренди нежитлового приміщення від 08.11.2024 року та достроково розірваним за ініціативою відповідача. 
Спірні правовідносини сторін виникли із договору оренди нежитлового приміщення від 08.11.2024 року укладеного сторонами, вимоги позивача витікають із прав і зобов`язань сторін за цим договором.
За правовою природою спірні правовідносини сторін віднесені до договірних зобов`язань найму (оренди). Загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 ЦК України, про зобов`язання і договір – розділами І і ІІ книги 5 ЦК України, правові наслідки порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання - главою 51 ЦК України, про найм (оренду) - параграфом 1 глави 58 ЦК України. 
Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.
Статтями 13 і 14 ЦК України встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов`язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1, п.п. 2, 3, 5, 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Розділ I книги 5 ЦК України врегульовує загальні положення про зобов`язання, зокрема:
зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 509);
сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (ч.ч. 1, 3 ст. 510);
одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525);
зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526);
якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530);
зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.ч. 1, 2 ст. 598);
зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599);
порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610);
у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611);
боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612).
Розділ IІ книги 5 ЦК України врегульовує загальні положення про договір, зокрема:
договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626);
відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627);
зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628);
договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629);
договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638);
договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.ч. 1, 2 ст. 640);
зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 651);
у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни (ч. 2 ст. 653);
Підрозділом І розділу ІІІ книги 5 ЦК України визначено окремі види договірних зобов`язань, а главою 58 – щодо найму (оренди), зокрема:
за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759);
за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч.ч. 1, 5 ст. 759);
особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом (ч. 3 ст. 760);
за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 762);
договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763);
у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення (ч.ч. 1, 2 ст. 785);
передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється (ч.ч. 1, 2 ст. 795).
З огляду на викладені обставини справи і наведені норми законодавства суд вбачає, що укладений сторонами 08.11.2024 року договір оренди нежитлового приміщення в Супермаркеті з підвалом та технічним поверхом, яке знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. Припортова, 34, на першому поверсі, загальною площею 193,8 квадратних метра фактично ними виконувався з 01.12.2024 року – дати погодження акту приймання-передачі нежитлового приміщення.
Пунктами 3.3., 3.4. Договору сторони погодили, що з дати підписання Акту приймання-передачі та до закінчення терміну дії договору загальна щомісячна орендна плата за орендоване приміщення (без урахування індексації згідно п. 3.9 даного Договору) складає 38 037 грн. ( урахуванням ПІДВ (20%); до підписання сторонами акту приймання-передачі орендар зобов`язаний перерахувати на рахунок орендодавця забезпечувальний платіж у розмірі 44030 грн,у т.ч. ПДВ 20%, що дорівнює розміру орендної плати за останній місяць користування об`єктом оренди з урахуванням індексації у відповідності п. 3.9. цього Договору. Забезпечувальний платіж може бути притриманий орендодавцем у випадку невиконання орендарем своїх зобов`язань за цим Договором або зарахований як орендна плата за користування об`єктом оренди та/або компенсація комунальних та експлуатаційних послуг. Орендна плата за останній місяць строку оренди утримується орендарем як забезпечення виконання зобов`язань орендаря по оплаті орендної плати за останній місяць оренди за даним Договором та/або компенсація комунальних та експлуатаційних послуг.
Строк дії договору сторони визначили п. 10.1. – до 30.09.2027 року, та п. 10.5. – можливість його достроково припинення на вимогу Орендаря шляхом направлення Орендодавцю письмового повідомлення про намір розірвати цей Договір. При цьому Орендар зобов`язаний попередити Орендодавця про наміри та причини дострокового розірвання договору не пізніше ніж за 90 (дев`яносто) календарних днів до дати його припинення. В разі дострокового припинення дії Договору з ініціативи Орендаря забезпечувальний платіж Орендодавцем не повертається, а вартість опоряджувальних робіт (якщо такі були проведені) не відшкодовується.
Крім того, п.п.8.2, 8.3. Договору відповідач надав згоду, що у випадку дострокового розірвання Договору з вини або за ініціативою орендаря сума забезпечувального платежу Орендодавцем не повертається, а вартість опоряджувальних робіт якщо такі були проведені не відшкодовуються; у випадку дострокового розірвання Договору з ініціативи Орендаря, Орендар зобов`язаний сплатити Орендодавцю штраф в розмірі подвійної орендної плати, розрахованої згідно п. 3.3. Договору на дату розірвання Договору.
У період оренди нежитлового приміщення з грудня 2024 року по вересень 2025 року позивач неодноразово повідомляв відповідач про збільшення розміру орендної плати: 01.12.2024 року на 2%, 01.06.2025 року на 10%, що стало підставою для ініціювання відповідачем 05.09.2025 року дострокового розірвання договору передбаченого його п. 10.5. з 05.12.2025 року та проханням зарахувати сплачений ним гарантійний платіж на оплату оренди останнього місяця користування нежитловим приміщенням.
12.11.2025 року позивач погодив дострокове припинення Договору з 30.11.2025 року та вказав про залишення у своїй власності забезпечувального платежу, з урахуванням п.п. 8.2., 10.5. Договору, необхідність сплати відповідачем штрафу передбаченого п. 8.3. Договору.
Відповідач здійснив оплату оренди за весь період користуванням нежитловим приміщенням включно з орендою останнього місяця- листопад 2025 року, а також сплатив неустойку передбачену п.2.5. Договору за фактичне користування майном до 08.12.2025 року.
Суд зауважує, що відповідач на виконання умов Договору вчинив всі необхідні дії на припинення його дії враховуючи складний економічний стан, разом з тим, позивач скористався правом на звернення з вимогою щодо стягнення з відповідача і штрафу, погодженого відповідачем в п. 8.3. Договору.
Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється на основі, зокрема самостійного формування підприємцем програми діяльності, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.
Суб`єкти господарювання укладають договори на різних, погоджених між ними умовах. Суб`єкти господарської діяльності здійснюють господарську діяльність на власний ризик, самостійно обирають способи поведінки з контрагентами, способи проведення та оформлення господарських операцій тощо.
Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У разі здійснення підприємницької діяльності особа (у даному випадку, відповідач) має усвідомлювати, що господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок, щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення чи утримання від таких дій (аналогічна правова позиція викладена у п. 6.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17).
З урахуванням викладено вимогу позивача про стягнення штрафу у розмірі подвійної орендної плати, розрахованої згідно п. 3.3. Договору на дату розірвання Договору у розмірі 81474 грн. передбаченого п. 8.3. Договору, суд визнає обґрунтованою та такою, що підлягала б до задоволення у вказаному розмірі та зазначає наступне.
Неустойкою (штрафом, пенею), за ст. 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. 
Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. 
Якщо відповідальність боржника перед кредитором не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (подібний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18)
Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (подібний висновок міститься і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 у справі № 7- рп/2013).
За приписами ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
На підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.
Висновок щодо застосування норм права, а саме ст. 551 ЦК України неодноразово і послідовно викладався Верховним Судом у низці постанов.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.
При цьому, у законодавстві не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у пункті 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №922/266/20).
Зокрема, Верховний Суд у постанові від 27.01.2026 у справі № 925/47/25 зазначав, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 ЦК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил ст. 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Колегія суддів також зауважує, що за наслідками розгляду справи № 911/2269/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 виклала, зокрема, такі висновки:
" …. - розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування: характером неустойки (договірний або встановлений законом); підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано); складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових; умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків; 
- чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25-7.30);
- а тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду;
- поряд з тим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду…;
- … індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права".
У вирішенні питання щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій положень ст. 551 ЦК України, Суд звертається до наведених вище висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 та наголошує на тому, що чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер.
Застосоване у статті 551 ЦК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Водночас вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №916/2259/18, від 24.02.2020 у справі №917/686/19, від 26.02.2020 у справі №922/1608/19, від 15.04.2020 у справі №922/1607/19, від 04.10.2021 у справі №922/3436/20, від 10.11.2022 у справі №910/15705/21, від 01.02.2023 у справі №914/3203/21).
Вирішення питання щодо зменшення розміру неустойки є виключною дискрецією суду, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності та реалізується ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження та оцінки доказів за правилами ГПК України.
Звертаючись до висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, які викладено у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, зазначає, що певна сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. У будь-якому випадку, визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень судів першої та апеляційної інстанції.
Приймаючи до уваги наведені вище обставини, суд зазначає, що відповідач не вчинив свідомих дій на безпідставне розірвання договору, у погоджені п. 10.5. строки повідомив позивача про намір розірвання договору, повністю оплатив орендну плату за останній місяць оренди за відсутності погодження позивача врахувати забезпечувальний платіж на оплату оренди у вказаний місяць, сплатив за фактичне перебування у орендованому приміщенні передбачену п.2.5. договору неустойку, повернув об`єкт оренди, позивач залишив у своїй власності забезпечувальний платіж, таким чином не зазнав збитків внаслідок дострокового припинення дії договору, тому суд зменшує розмір штрафу на 90% до суми 8147 грн. 40 коп.
Заперечення проти позову відповідача, наведені в його відзиві на позов, з урахуванням встановлених обставин справи суд вважає такими, що суперечать відповідним нормам цивільного і господарського законодавства, якими врегульовуються спірні правовідносини сторін, умовам укладеного ними Договору, є необґрунтованими і недоведеними, тому з цих підстав суд їх відхиляє.
Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).
Нормами Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що:
учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 43);
кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74);
належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);
обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77);
достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 78);
наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 79);
учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 80);
суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ч.ч. 1, 2 ст. 86).
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відтак, з огляду на встановлені обставини справи та викладені норми законодавства, суд позов визнає обґрунтованим доказаним і задовольняє його частково. 
На підставі статті 129 ГПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати - сплачений судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп
Керуючись ст.ст. 129, 233, 236-240, 255, 256 ГПК України, господарський суд 

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Фізичної особи – підприємця Нечипоренко Тетяни Петрівни, ідентифікаційний номер фізичної особи-платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Пролог-93», ідентифікаційний код юридичної особи 16476414, місцезнаходження: 04070, м.Київ, вул. Ігорівська/Набережно-Хрещатицька, буд. 13/5 – 8147 грн. 40 коп штрафу, 2422 грн. 40 коп. судових витрат.
У задоволенні решти позову в частині вимог про стягнення штрафу в сумі 73326 грн. 60 коп. - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 12.03.2026 року.

Суддя В.М. Грачов