КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №757/8848/23 Головуючий у І інстанції - Ільєва Т.Г.
апеляційне провадження №22-ц/824/1726/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 березня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року та на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2025 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків,

установив:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків, мотивуючи свої вимоги тим, що він є співвласником нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») загальною площею 211,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованих у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 2536345280000 на праві спільної часткової власності за ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 з частками по 1/2 (одній другій) у кожного.
Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 , в порушення ч. 1 ст. 358, ст. 359 ЦК України без погодження з позивачем як співвласником та з метою запобігання стягнення судом належних позивачу половини реальних доходів від користування АТ «Сбербанк», АТ «Міжнародний резервний банк», ТОВ «Інтероко», ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк» нежилими приміщеннями №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , передала за заниженою орендною платою зазначені приміщення в користування своїм родичам: фізичним особам-підприємцям ОСОБА_3 (матір відповідача), ОСОБА_4 (дружина брата відповідача), а останні одночасно передавали приміщення в оплатне користування АТ «Сбербанк», АТ «Міжнародний резервний банк», ТОВ «Інтероко», ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк».
Таким чином доходи, які ОСОБА_2 , відповідно до ст. 359 ЦК України, реально мав одержати за звичайних обставин, отримувались родичами відповідача ОСОБА_1 , за договорами суборенди з АТ «Сбербанк», АТ «Міжнародний резервний банк», ТОВ «Інтероко», ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк», згоди на укладення яких він не надавав.
З урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 10555562 грн., у тому числі: 6804923,46 грн. збитків, 3034646 грн. інфляційних втрат, 715992,60 грн. три проценти річних.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року, позов задоволено у повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10555562 грн., 6804923,46 грн збитків, 3034646 грн. інфляційних втрат та 715992,60 грн. три проценти річних.
Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2025 року, частково задоволено заяву представника ОСОБА_2 про стягнення судових витрат.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 80000 грн.
В іншій частині вимог - відмовлено.
Не погодившись з основним та додатковим рішеннями суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила їх в апеляційному порядку, оскільки вважає вказані рішення незаконними та необґрунтованими, ухваленими з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року зазначила, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.
Так, остаточно визначившись із позовними вимогами, позивач просив про стягнення з відповідача на його користь 10555562 грн., які складаються з 6804923,46 грн збитків, 3034646 грн. інфляційних втрат, 715992,60 грн. три проценти річних.
Натомість, оскаржуваним рішенням суд першої інстанції фактично вирішив стягнути з ОСОБА_1 не 10555562 грн., як це просив позивач, а 21111124 грн., адже суд зазначив стягнути з ОСОБА_1 10555562 грн., 6804923,46 грн збитків, 3034646 грн. інфляційних втрат та 715992,60 грн три проценти річних.
Вважає, що таке неправильне формулювання судом першої інстанції резолютивної частини, у разі набрання таким рішенням законної сили, може призвести до негативних наслідків.
Також зазначила, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, не врахував важливі обставини та надані на їх підтвердження докази, визнав встановленими недоведені обставини, у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків, що вплинуло на правильність вирішення справи.
Так, на дату подання позову про стягнення збитків право власності позивача на нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») загальною площею 211,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 не було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі №757/34950/14, залишеною без змін постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року, проведено поділ спільного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнавши за кожним із них право власності по частині на нежилі приміщення №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») загальною площею 211,10 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачем надано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої державну реєстрацію права власності відповідача на вказаних нежитлових приміщень було здійснено 10 грудня 2021 року на підставі постанови Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року по справі №757/34950/14, постанови Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року по вказаній справі.
При цьому, інформація про власника іншої половини нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») в АДРЕСА_1 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на дату подання позову була відсутня.
Право власності позивача на нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») в АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було здійснено лише 19 квітня 2023 року.
Суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи щодо часу державної реєстрації права власності позивача на вказані нежилі приміщення та при вирішенні даної справи не врахував таку важливу обставину, як те, що на дату подання позову право власності позивача на частину вказаних нежилих приміщень не було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Внаслідок цього, суд, стягуючи з ОСОБА_1 збитки, отримані ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 в тому числі до 19 квітня 2023 року, не врахував, що ОСОБА_2 зареєстрував своє право спільної часткової власності на нежитлові приміщення 19 квітня 2023 року і саме з цього моменту набув право вимагати розподілу доходів від здачі в оренду нежитлових приміщень.
Також, суд першої інстанції не врахував при прийнятті оскаржуваного рішення, що у провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувають наступні справи:
№757/68112/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 4755017 грн. 79 коп. як частини доходу, отриманого від передачі в оренду об`єктів спільного майна, а саме нежилих приміщень (групи приміщень №29) (в літ. «А»), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору від 13 липня 2012 року, укладеного з ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», та договору від 03 травня 2012 року, укладеного з ТОВ «Інтероко», за період з листопада 2015 року по 21 грудня 2021 року;
Звертає увагу на те, що у разі задоволення позову у вказаній вище справі, це призведе до подвійного стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів, оскільки періоди у справі №757/68112/21 та справі, яка переглядається дублюються, а суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не вираховував різницю між заявленим позивачем розміром збитків, які є доходами, отриманими ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 від суборенди, та заявленим позивачем у межах справи №757/68112/21 розміром половини доходу від оренди.
№757/37181/24 за позовом ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_4 про визнання договору оренди недійсним, усунення перешкод у користуванні приміщеннями шляхом виселення, заборону вчинення дій.
В рамках даної справи ОСОБА_2 просить про визнання недійсними наступних договорів: Договір оренди нежилих приміщень №01/10-21 від 01 жовтня 2021 року, Договір оренди нежилих приміщень №01/03-23 від 31 березня 2023 року, Договір оренди нежилих приміщень №01/2/03-23 від 31 березня 2023 року, що укладені між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 на користування нежитловими приміщеннями №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») загальною площею 211,1 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2536345280000).
№757/36232/24 за позовом ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_4 , ТОВ «Інтероко», третя особа: ОСОБА_1 про визнання недійсним договору суборенди, усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном. 
В рамках даної справи, ОСОБА_2 просить про визнання недійсним договору суборенди №08/3 від 01 квітня 2023 року, укладеного між ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «Інтероко» щодо нежитлового приміщення площею 85,5 кв.м., яке є частиною нежитлового приміщення, що розташоване на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 .
№757/36510/24 за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Акордбанк», ФОП ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_1 про визнання недійсним договору суборенди, усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном. 
В рамках даної справи ОСОБА_2 просить про визнання недійсним договору суборенди нежитлового приміщення №124/2022/168-22 від 18 травня 2022 року, укладеного між ФОП ОСОБА_4 та ПАТ «КБ «Акордбанк».
Звертає увагу на те, що всі вищенаведені договори оренди та суборенди наявні у матеріалах даної справи.
Позивач просить про стягнення з відповідача збитків у вигляді доходів, в тому числі, але не виключно, які ФОП ОСОБА_4 отримала на підставі вищезазначених договорів суборенди, про визнання недійсними яких заявляв позивач. 
У разі задоволення позову про визнання недійсними інших договорів оренди та суборенди та зважаючи на оскаржуване рішення - це створить судовий колапс, адже відповідача вже буде стягнуто збитки у вигляді доходів, в тому числі, але не виключно, які ФОП ОСОБА_4 отримала на підставі договорів суборенди, які будуть визнані недійсними.
Також, у зв`язку з неврахуванням доводів відповідача про те, що в той час як відповідач використовувала нежилі приміщення №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , позивач одноособово використовував нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачу завдано збитки.
Звертає увагу на те, що позивач та відповідач є співвласниками і нежилих приміщень на АДРЕСА_1 , і нежитлових приміщень на АДРЕСА_2.
При цьому, у матеріалах справи немає жодного доказу, який би свідчив, що позивач заперечував щодо користування відповідачем нежилими приміщеннями на АДРЕСА_1 .
Отже, оскільки відповідач використовувала нежилі приміщення №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , а позивач одноособово використовував нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 і не заперечував щодо користування відповідачем нежилими приміщеннями на АДРЕСА_1 , то це розцінюється як фактичний розподіл між співвласниками використання спільного майна, а не як завдання позивачу збитків.
Також звертає увагу на те, що з даним позовом про стягнення збитків позивач звернувся лише у березні 2023 року, а отже не вважав, що його права порушуються.
При цьому, вимоги про стягнення збитків заявив з січня 2016 року.
Тобто, позивач не робив жодних дій, які б свідчили, що він заперечував використання відповідачем нежилих приміщень на АДРЕСА_1 .
І вочевидь не робив цього саме тому, що між ним та відповідачем склався порядок використання спільного майна: відповідач використовує нежилі приміщення №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , позивач використовує нежилі приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .
Суд першої інстанції, посилаючись на відсутність документів, якими було б встановлено, що сторони погодили порядок використання спільного майна та не враховуючи при цьому сукупність обставин та доказів, які доводять такий порядок використання спільного майна, вдався до надмірного формалізму, що в тому числі вплинуло на правильність вирішення даної справи.
Також. Всі договори оренди та суборенди, які наявні в матеріалах справи та враховувались судом першої інстанції укладались в період до 19 квітня 2023 року, тобто коли право власності позивача на частину нежилих приміщень не було зареєстровано.
Отже, орендарі та суборендарі не могли самостійно встановити за допомогою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що позивач є власником співвласником нежилих приміщень №1, №2 та №3(групи приміщень №29) (в літ. «А») загальною площею 211,10 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 і відповідач не могла за допомогою інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно надати таку інформацію орендарям.
Таким чином, суд першої інстанції переклав відповідальність за недобросовісну поведінку позивача, який навмисно не реєстрував своє право власності, самоусунувся від користування та в тому числі утримання нежитлових приміщень, на відповідача, орендарів та суборендарів.
Щодо укладення договорів оренди з ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 зазначила, що законодавством не встановлено будь-яких обмежень щодо укладання договорів між особами, які пов`язані родинними зв`язками.
При цьому, ФОП ОСОБА_4 не є для відповідачки членом сім`ї, близькою особою чи близькою родичкою.
Тому, укладання відповідачем договорів оренди з ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 не може розцінюватись як підтвердження завдання позивачу збитків.
Щодо причин здачі спірних нежитлових приміщень саме ФОП ОСОБА_4 , то звертає увагу на те, що остання - це давній контрагент, яка співпрацювала з ТОВ «Вєнта», ТОВ «Пальмонт», ТОВ «Альвіс», співучасником та співзасновником яких був та/або є також позивач та які засновані на час перебування позивача та відповідача у шлюбі.
Докази, наявні в матеріалах справи підтверджують, що:
ФОП ОСОБА_4 орендувала приміщення для магазину у ТОВ «Альвіс», засновниками (учасниками) якого були позивач та відповідач;
ФОП ОСОБА_4 на підставі суборенди орендувала приміщення у ТОВ «Вєнта» засновниками (учасниками) якого були позивач та відповідач;
ФОП ОСОБА_4 купляла товар від ТОВ «Вєнта», ТОВ «Пальмонт», засновниками (учасниками) якого були позивач та відповідач, а також безпосередньо від позивача як фізичної особи-підприємця.
Наведене підтверджує, що ФОП ОСОБА_4 ще задовго до розлучення сторін, а тим більше оренди нежилих приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , співпрацювала з позивачем та відповідачем, як співзасновниками ТОВ «Вєнта», ТОВ «Альвіс», ТОВ «Пальмонт» та безпосередньо з позивачем як фізичною особою-підприємцем, винаймала приміщення для проведення своєї господарської діяльності та купляла, отримувала товари для реалізації в найманому приміщенні.
Тому, безпідставними та такими, що не відповідають матеріалам справи, є висновки суду першої інстанції щодо ненадання відповідачем обґрунтованих доводів передачі нежилих приміщень в оренду ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 .
Вважає безпідставною оцінку судом першої інстанції дій відповідача як переоформлення договорів користування ТОВ «Інтероко» та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» (АТ «Міжнародний резервний банк») безпосередньо з ОСОБА_1 на ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 .
Згідно матеріалів справи, спочатку договори оренди спірних нежилих приміщень були укладені між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Інтероко» і ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії».
У зв`язку з обставинами неможливості безпосередньо займатись діяльністю із здачі в оренду нежилих приміщень, відповідач передала такі у користування ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 .
Те, що ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 здавали в суборенду нежилі приміщення ТОВ «Інтероко», АТ «Сбербанку», АТ «Міжнародний резервний банк», АТ КБ «Акордбанк», а не іншим контрагентам, до відповідача не має жодного відношення, адже сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.
Також зауважила, що збільшивши розмір позовних вимог, які судом повністю задоволені, позивач заявив про стягнення з відповідача в якості збитків доходи, отримані ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 як суборендодавцями, а не ОСОБА_1 .
Незважаючи на те, що позивач як співвласник, який своє право спільної часткової власності на нежитлові приміщення зареєстрував лише 19 квітня 2023 року, має право на отримання доходів від здачі іншим співвласником спільних нежитлових приміщень в оренду, це не дає підстави на отримання позивачем від відповідача грошових коштів, які вона не отримувала, а які отримали взагалі інші особи у зв`язку із здачею нежилих приміщень в суборенду.
Щодо висновку суду першої інстанції, що право позивача на отримання половини доходу від оренди нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджено постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі №757/34950/14, то такий висновок суду є помилковим, оскільки дана постанові від 14 грудня 2020 року підтвердила право ОСОБА_2 на отримання половини доходу від оренди приміщення виключно за період з листопада 2013 року по жовтень 2015 року.
Тому, суд не може посилатись на постанову Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі №757/34950/14 як таку, що безспірно встановлює право позивача на половину доходу від оренди за будь-який інший період, та як таку, що встановлює право позивача на отримання збитків.
Також зазначила, що суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано, всупереч наведеним у оскаржуваному рішенні положенням законодавства та позиціям Верховного Суду, стягнув з відповідача на користь позивача збитки у розмірі 6804923,46 грн.
Вважає, що суд не врахував важливі обставини, які мають значення для з`ясування права позивача на отримання від відповідача збитків.
Суд повинен був врахувати, що за період з листопада 2015 року по 21 грудня 2021 року ОСОБА_2 заявив вимоги про стягнення з ОСОБА_1 половини доходу від оренди нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , які розглядаються у межах справи №757/68112/21, а отже навіть якщо б позивач і довів завдання йому збитків і право на їх відшкодування, то з метою недопущення подвійного стягнення за період, який дублюється у справі №757/68112/21 та у даній справі (а це період з січня 2016 року по 21 грудня 2021 року та період з травня 2019 року по 21 грудня 2021 року, при визначенні розміру збитків, які суд стягує з відповідача на користь позивача, суд повинен був вирахувати різницю між заявленим позивачем розміром збитків, які є доходами, отриманими ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 від суборенди, та заявленим позивачем у межах справи №757/68112/21 розміром половини доходу від оренди.
Задовольняючи вимоги позивача повністю без врахування заявлених позивачем вимог у межах справи №757/68112/21 та без будь-якого коригування заявленого розміру збитків, інфляційних втрат та 3% річних, суд першої інстанції посприяв позивачу у збагаченні за рахунок відповідача.
Позивач почав звертатись до користувачів нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , із повідомленнями про належність йому як співвласнику частини даних приміщень, про перерахування йому відповідної частини орендної плати за користування приміщеннями, приведення відносин користування приміщеннями у відповідність до закону та інтересів усіх співвласників лише з кінця жовтня 2021 року.
А отже, позивач, знаючи що нежилі приміщення перебували у користуванні третіх осіб з 2012 року, лише з жовтня 2021 року почав вживати заходи з метою отримання половини орендної плати безпосередньо від користувачів та з метою приведення відносин користування приміщеннями у відповідність до закону та інтересів усіх співвласників.
А отже, навіть якщо припустити, що позивачу, як співвласнику, завдано шкоду, то суд повинен був врахувати поведінку позивача, його бездіяльність та те, що позивач, будучи обізнаним з 2012 року про те, що нежилі приміщення перебувають у користуванні третіх осіб, сам протягом тривалого часу сприяв збільшенню шкоди, переслідуючи намір збагачення за рахунок відповідача.
Позивач зареєстрував своє право власності на частину нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , лише 19 квітня 2023 року, а отже, тільки з цього часу (з 19 квітня 2023 року) позивач мав реальну можливість на укладення договорів оренди щодо своєї частини нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 та на отримання доходу від оренди.
Суд першої інстанції повинен був врахувати триваючу бездіяльність позивача щодо здійснення державної реєстрації свого права власності на частину нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідно те, що позивач сам протягом тривалого часу сприяв збільшенню шкоди, переслідуючи намір збагачення за рахунок відповідача, а отже в нього відсутнє право на отримання збитків.
Позивач не надав доказів, що він міг і повинен був отримати дохід від оренди, належної йому частини нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , а зокрема, що в нього були потенційні орендарі, яким він мав намір здати в оренду свою частину нежилих приміщень на умовах, за результатами чого він отримав би в сукупності дохід від оренди у розмірі, в якому на його користь стягнуто збитки; або що він погодив із користувачами нежилих приміщень безпосередню здачу їм в оренду своєї частини нежилих приміщень на таких же умовах, як вони орендували на умовах суборенди у ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 .
При цьому, суд першої інстанції чітко окреслив, за яких умов позивач мав би право на отримання збитків - якби позивач надав докази і довів, що він реально міг і повинен був одержати дохід від оренди за період з січня 2016 року по липень 2024 року та за період з травня 2019 року по липень 2024 року у сумі 6804923,46 грн.
Однак, таких доказів суду першої інстанції позивачем надано не було, як і в цілому доказів, що позивач реально міг і повинен був одержати дохід від оренди належної йому частини нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , а тому суд першої інстанції абсолютно безпідставно задовольнив вимоги позивача.
Також, позивач не довів факт зменшення обсягу його майна чи применшення його майнового блага, яке він реально міг отримати.
Доводи позивача ґрунтуються виключно на припущеннях.
Позивач не довів, що якби він як співвласник здавав в оренду нежилі приміщення, та отримав би такі ж доходи як ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 .
Позивач не довів протиправність поведінки відповідача, а відповідно і вину.
В матеріалах справи немає жодного доказу, який би свідчив, що відповідач отримала від оренди належної позивачу частини нежилих приміщень 6804923,46 грн або що ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 отримані доходи від суборенди передавали Відповідачу.
Відтак, в суду першої інстанції не було підстав стягувати з відповідача грошові кошти, які, як доходи від суборенди, отримали ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 .
Так само, в матеріалах справи немає жодного доказу, що відповідач користувалась отриманими доходами від оренди чи отримувала будь-яку вигоду від орендарів ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 .
Крім цього, оскільки розмір збитків, який оскаржуваним рішенням вирішено стягнути з відповідача на користь позивача, ґрунтується на договорах суборенди, умови яких визначаються сторонами, а не на доказі про реальну ринкову вартість оренди нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А»), за адресою: АДРЕСА_1 , то з відповідача стягнуто збитки в необґрунтованому та необ`єктивному розмірі.
Оскільки вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є похідними від вимоги про стягнення збитків та зважаючи на викладені доводи про безпідставність та необґрунтованість стягнення з відповідача на користь позивача збитків, то відповідно безпідставним, незаконним та необґрунтованим є задоволення оскаржуваним рішенням і вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3034646 грн інфляційних втрат та 715992,60 грн три проценти річних.
Вважає, що з метою прийняття законного й обґрунтованого рішення у даній справі про стягнення збитків, інфляційних втрат та 3% річних, суд зобов`язаний був перевірити обґрунтованість та правильність заявленого позивачем до стягнення з відповідача розміру збитків, інфляційних втрат та 3% річних та врахувати, в тому числі, що позивач заявив про стягнення з відповідача під виглядом збитків доходи, які отримали ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 , що позивач стягує з відповідача у межах справи №757/68112/21 половину отриманого доходу за період, який дублюється з періодом у даній справі, а отже задоволення вимог позивача по обох справах призведе до подвійного стягнення з відповідача грошових коштів, що позивач зробив некоректний розрахунок збитків, інфляційних втрат та 3% річних.
Звертає також увагу на те, що стороною відповідача було подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, яка обґрунтовувалась тим, що оскільки через спір у рамках справи №757/34950/14 саме з листопада 2015 року розпочався перебіг позовної давності для пред`явлення вимоги про стягнення збитків, пов`язаних із здачею відповідачем в оренду нежилих приміщень, співвласниками яких є і позивач і відповідач, то строк позовної давності для пред`явлення позивачем вимог про стягнення збитків закінчився у грудні 2018 року, а тому, звертаючись з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків лише 06 березня 2023 року, позивач пред`явив позов з пропущенням строків позовної давності.
Також вважає, що суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 15140 грн., оскільки звертаючись до суду із позовом, позивач сплатив судовий збір у розмірі 13420 грн.
На підставі ч. 2 ст. 353 ЦПК України, апелянт включив до даної апеляційної скарги заперечення на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року, постановлену за наслідками розгляду заяви відповідача про зупинення провадження у справі.
Зазначає, що вимоги позивача у справі №757/68112/21 та позовні вимоги позивача у справі яка переглядається, обґрунтовувались одними і тими ж договорами оренди і заявляючи вимогу про стягнення збитків у розмірі 8420494,39 грн., позивач просив стягнути повністю всі орендні платежі, які ОСОБА_1 на його думку отримала на підставі договорів оренди.
Отже, доходи від оренди нежилих приміщень, які позивач просив стягнути в рамках даної справи, як нібито завдані збитки станом на дату розгляду клопотання про зупинення провадження у справі, позивач також просить стягнути у рамках справи №757/68112/21.
Вважає, що у разі задоволення позову позивача у межах справи №757/68112/21, позивач отримає від відповідача частину доходу, отриманого від передачі в оренду об`єктів спільного майна, а саме нежилих приміщень (групи приміщень №29) (в літ. «А»), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
З цього вбачається, що вигода позивача не упущена і свою вигоду у вигляді доходу від оренди належної йому частини нежилих приміщень він отримає на підставі рішення по справі №757/68112/21.
Отже, рішення по справі №757/68112/21 є преюдиційним для даної справи про стягнення збитків і від результату розгляду справи №757/68112/21 прямо залежить результат розгляду даної справи, що суд першої інстанції не врахував.
Вважає, що ухвала Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року є незаконною та необґрунтованою, постановлена без врахування важливих обставин справи та є такою, що потягла за собою негативні наслідки для відповідача.
Також, на підставі ч. 2 ст. 353 ЦПК України, апелянт включив до даної апеляційної скарги заперечення на протокольну ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року, якою прийнято до розгляду заяву позивача від 06 серпня 2024 року про збільшення розміру позовних вимог.
Вважає, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 49 ЦПК України та усталеним висновкам Верховного Суду прийняв до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, яка не відповідає вимогам ст. 49 ЦПК України, оскільки така не є заявою про збільшення позовних вимог, а також, подаючи таку заяву, позивач одночасно змінив предмет та підстави позову.
Аналіз змісту позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог дають підстави дійти висновків, що подаючи заяву про збільшення позовних вимог, позивач заявив нові вимоги, додатково до викладених у позовній заяві, а саме про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Також, у позовній заяві зазначені одні підстави, а у заяві про збільшення позовних вимог зовсім інші, які ґрунтуються на інших обставинах та доказах.
Отже, подана заява про збільшення розміру позовних вимог не є заявою про збільшення розміру позовних вимог.
Таким чином, апелянт вважає, що вищевикладеними доводами вона обґрунтувала та довела, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим таке підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_2 - залишенню без задоволення.
Просила, скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовної заяви до ОСОБА_1 про стягнення збитків з урахуванням збільшених позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2025 року зазначила, що суд першої інстанції не врахував, що Позивач не заявляв у попередньому (орієнтовному) розрахунку витрати на професійну правничу допомогу.
Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві про стягнення збитків Позивач (на стор. 10) зазначав: «Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи - 13420,00 грн. - судовий збір за подання позову».
Тобто, Позивач не включив у попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат витрати пов`язані з розглядом справи, а зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
При цьому, зауважує, що у прохальній частині позовної заяви Позивач не заявляв вимогу про стягнення з Відповідача на його користь судових витрат.
З вищевикладеного слідує, що на виконання вимоги ч. 2 ст. 134 ЦПК України, суд першої інстанції повинен був відмовити представнику Позивача у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу.
Крім цього, суд першої інстанції не врахував, що між Позивачем та його представником не було укладено договору про надання правової (правничої) допомоги на представництво інтересів Позивача безпосередньо по даній справі про стягнення збитків, а також залишив поза увагою, що Позивач не надав документального підтвердження, що він поніс витрати на професійну правничу допомогу.
Зауважує, що Позивач не надав суду Договір, в якому було б погоджено надання Позивачу правничої допомоги у зв`язку з представництвом інтересів Позивача саме у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків.
Так, до Клопотання про постановлення додаткового судового рішення долучено копію договору про надання правничої допомоги від 23 вересня 2022 року, копію протоколу погодження договірної ціни від 23 січня 2023 року до договору про надання правничої допомоги від 23 вересня 2022 року, які в своїй сукупності свідчать про те, що адвокат Леськов В.П. надає правову (правничу) допомогу ОСОБА_2 в загальному, що адвокат Леськов В.П. та ОСОБА_2 погодили у Протоколі договірної ціни вартість послуг адвоката Леськова В.П. по наданню правової допомоги у справі про стягнення збитків. 
Проте, зауважує, що такий документ як протокол погодження договірної ціни не є договором чи додатковою угодою в розумінні положень цивільного законодавства. 
А тому, Позивач не надав суду договір чи навіть додаткову угоду до загального договору про надання правової (правничої) допомоги, яким би адвокат Леськов В.П. та ОСОБА_2 погодили надання правової (правничої) допомоги саме по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків.
При цьому, звертає увагу, що адвокат Леськов В.П. здійснював та здійснює представництво інтересів Позивача, окрім даної справи про стягнення збитків, у більше 10 (десяти) цивільних та господарських справах.
Разом з тим, подаючи клопотання про постановлення додаткового судового рішення у справі № 757/8848/23-ц щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу та долучення доказів таких витрат, які позивач поніс чи має понести у даній справі, представник Позивача не надав докази сплати Позивачем послуг із надання йому правової допомоги у зв`язку з розглядом даної справи № 757/8848/23-ц.
Таким чином, з огляду на вищевикладені обставини вважає, що Позивач не довів, що він поніс чи повинен понести витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи №757/8848/23-ц.
Також, суд першої інстанції не врахував, що стягнення з Відповідача на користь Позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 80000,00 грн поставить Відповідача у скрутне становище.
Зауважила, що на підставі рішення суду першої інстанції у даній справі, а також на підставі рішення у справі №755/12067/24, у відповідача виникли перед позивачем значні фінансові зобов`язання, а саме у розмірі 16985594 грн.
Крім цього, на розгляді Голосіївського районного суду м. Києва перебуває справа №752/15486/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділення нежитлових приміщень у власність відповідача та стягнення компенсації вартості частки позивача у праві спільної часткової власності на нежитлові приміщення, по якій ОСОБА_2 просить про стягнення з ОСОБА_1 6738252 грн. грошової компенсації.
А отже, потенційно у Відповідача можуть виникнути перед Позивачем значні фінансові зобов`язання.
Окрім того, у Відповідачки є фінансові зобов`язання у значних розмірах перед третіми особами, що доводить долучена Позивачем до Клопотання Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка в тому числі доводить, що певна частина належного Відповідачці нерухомого майна обтяжена у зв`язку з наявністю у неї фінансових зобов`язань.
Відповідач звертала увагу суду першої інстанції на вищевикладені обставини та просила суд врахувати при ухваленні додаткового рішення те, що задоволення вимог Позивача про відшкодування витрат на правову допомогу, в той час як Позивач і так на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року у справі №757/8848/23-ц може отримати 10555562 грн, поставить Відповідачку у надзвичайно скрутне фінансове становище.
Проте, як свідчить оскаржуване рішення, суд першої інстанції, ухвалюючи про стягнення з Відповідача на користь Позивача 80000,00 грн в якості відшкодування понесених витрат на правову допомогу, не врахував, що таке рішення, огляду на повідомлені Відповідачкою обставини, поставить Відповідача у скрутне фінансове становище.
Також, суд першої інстанції, стягуючи з Відповідача 80000 грн в якості понесених Позивачем витрат на правову допомогу не врахував, що Позивач не вживав заходів досудового врегулювання спору.
Така поведінка Позивача, в тому числі не здійснення спроб у досудовому порядку врегулювати спір, чим Позивач втягнув Відповідача у тривалий судовий процес, стала наслідком стягнення з Відповідача на користь Позивача витрат на правову допомогу у сумі 80000 грн.
Просила скасувати додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2025 року, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 про стягнення судових витрат.
Від ОСОБА_2 на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року.
В обґрунтування відзиву ОСОБА_2 зазначив, що державна реєстрація права власності не є самостійною підставою виникнення права власності, а позивач ОСОБА_2 є співвласником приміщення, придбаного 06 серпня 2006 року під час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 , тому остання, незаконно, без згоди позивача як співвласника передавала в оренду, суборенду приміщення та привласнювала доходів від передачі приміщення в користування третім особам.
З 21 березня 2006 року та по дату написання даного відзиву, він є співвласником нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) в АДРЕСА_1 , частина яких використовується ПАТ «КБ «Акордбанк» для розміщення відділення №124 та ведення банківської діяльності, а інша частина використовується ТОВ «ІнтерОко» для розміщення магазину «Люксоптика».
Після поділу постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року приміщення, ОСОБА_1 здійснила 10 грудня 2021 року державну реєстрацію своєї частки (1/2) вказаних приміщень.
Після подання позовної заяви ОСОБА_2 здійснив державну реєстрацію права власності на свою частку приміщення 19 квітня 2023 року.
Отже, твердження апелянта, про те, що ОСОБА_2 навіть не співвласник придбаного за його ж кошти приміщення, не відповідають ст. 60 СК України, ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та встановленим постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року фактам.
Крім цього, зазначив про безпідставність тверджень про подвійне стягнення сум привласнених ОСОБА_1 отриманої орендної плати від ТОВ «Інтероко», АТ «Сбербанк» та збитків, заподіяних ОСОБА_1 позивачу шляхом незаконної фіктивної передачі без згоди позивача в оренду матері та братовій ОСОБА_1 з подальшою передачею в користування (судоренду) ТОВ «Інтероко», АТ «Сбербанк» з осідання доходів на рахунках ФОП ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Так, постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року в порядку поділу майна колишнього подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 половину орендної плати - 1485058 грн., яку ОСОБА_1 отримала від ТОВ «Інтероко» та АТ «Дочірній банк Росії» за період з листопада 2013 року по жовтень 2015 року за прямими договорами оренди від 03 травня 2012 року та 13 липня 2012 року відповідно.
У грудні 2021 року не будучи проінформованим про «схеми» відповідачки, він звернувся з аналогічною позовною заявою про стягнення орендної плати з ОСОБА_1 за новий період - з листопада 2015 року по листопад 2021 року.
Згодом, з листа АТ «Міжнародний резервний банк» (раніше - АТ «Сбербанк») від 17 грудня 2021 року стало відомо про те, що приміщенням банк користується на підставі договору суборенди та сплачує суборендодавцю орендні платежі, а не безпосередньо ОСОБА_1 .
Від ТОВ «Інтероко» та ОСОБА_1 жодної інформації на запити адвокатів ОСОБА_2 про підстави користування приміщеннями, осіб-користувачів (орендарів, суборендарів), умови користування не надходило взагалі.
З огляду на відповідь АТ «Міжнародний резервний банк» від 17 грудня 2021 року стало зрозуміло, що ОСОБА_1 з метою запобігання повторного стягнення судом орендної плати на користь співвласника ОСОБА_2 , без згоди останнього незаконно передала певним третім особам приміщення в користування за безцінь, а ті, в свою чергу, - здають реальним користувачам: ТОВ «Інтероко», АТ «Міжнародний резервний банк».
За «схемою» ОСОБА_1 , саме на рахунках невідомих станом на березень 2023 року осіб осідала плата за користування приміщеннями, що сплачувалась ТОВ «Інтероко», АТ «Міжнародний резервний банк».
Саме тому у даній справі було подано позов на підставі ст. 22 ЦК України про стягнення збитків, заподіяних незаконними діями ОСОБА_1 внаслідок неправомірної, без згоди співвласника ОСОБА_2 формальної (фіктивної) передачі приміщення в оренду її 82-річній онкохворій матері та братовій, які в очі не бачили цих приміщень, з наступним оформленням договорів суборенди зі справжніми постійними користувачами - ТОВ «Інтероко», АТ «Міжнародний резервний банк», плата від яких привласнювалась через рахунки ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Щодо незаконності та недобросовісності дій ОСОБА_1 зазначив, що остання зобов`язана була повідомити свою матір ОСОБА_3 та братову ОСОБА_4 що за результатом 20-річного шлюбу з ОСОБА_2 , у шлюбі у спільну сумісну власність в 2006 році було придбано за кількасот тисяч доларів нежилі приміщення площею 211,1 кв.м. по АДРЕСА_1 .
У пункті 13.20 чинного з липня 2012 року по вересень 2019 року договору оренди з АТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» чітко вказувалось про надання згоди чоловіком ОСОБА_2 на укладення даного договору.
Відтак, ніякого правового значення при вирішенні питання стягнення збитків з ОСОБА_1 поінформованість користувачів приміщення про права співвласника приміщень ОСОБА_2 не має.
Значення мала лише умисна, протиправна поведінка самої ОСОБА_1 , оцінку якій вже було надано у рішеннях судів по справі №757/34950/14 при стягненні половини доходів від користування приміщеннями за період з 2013-2015 рр.
В обґрунтування стягнення з ОСОБА_1 збитків у вигляді неотриманих доходів від користування ТОВ «Інтероко», АТ «Сбербанк» (АТ «МР Банк»), ПАТ «Акордбанк» належними позивачу приміщеннями, переданих їм через договори оренди братовою та матір`ю відповідачки, що укладались без згоди позивача як співвласника, зазначив, що право співвласника приміщень ОСОБА_2 на отримання половини доходів від користування ТОВ «Інтероко» та АТ «Сбербанк» приміщеннями підтверджено постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі №757/34950/14.
Реальність надходжень плати за користування приміщеннями та на відшкодування комунальних витрат на банківські рахунки родичів відповідачки ОСОБА_1 - матері та братової підтверджено витребуваними судом виписками по банківським рахункам, договорами суборенди.
Відповідачка не надала в суді першої інстанції контррозрахунку стягуваних сум.
Збільшення при незмінності підстав позову суми стягнення заявою від 06 серпня 2024 року після витребування у ОСОБА_1 , ТОВ «Інтероко», АТ «Міжнародного резервного банку», ПАТ «Акордбанку» виписок по рахунках та договорів суборенди, в тому числі нарахованих на суми збитків сум інфляційних втрат та 3% річних є правомірним, відповідає принципу еквівалентності відповідальності порушника, та не є одночасною зміною підстав та предмету позову.
Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини і норми права, які позивач первісно не визначив підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.
В обґрунтування відхилення судом заяви відповідачки про застосування позовної давності зазначив, що 06 березня 2023 року він як власник нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А»), за адресою: АДРЕСА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заподіяних збитків у вигляді неотриманих доходів від користування третіми особами без його згоди як співвласника приміщень, в розмірі половини плати, реально сплаченої третіми особами за користування нежилими приміщеннями.
Про те, що ОСОБА_1 заподіює позивачу як співвалснику нежилих приміщень збитки у вигляді привласнення третіми особами доходів від користування частиною приміщень АТ «Міжнародний резервний банк», які б позивач міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене, він здогадався лише з листа АТ «Міжнародний резервний банк» від 17 грудня 2021 року №85/5/50-38.
У вказаному листі було зазначено, що банк користується приміщеннями цілком правомірно на підставі договору суборенди, що укладений з третьою особою - суборендарем».
Проте, ОСОБА_1 , АТ «Міжнародний резервний банк», ТОВ «Інтероко», ПАТ «КБ «Акордбанк» на численні запити адвокатів позивача відмовились надавати співвласнику приміщень ОСОБА_2 будь-які відомості про їх відносини щодо користування приміщеннями.
Лише на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2024 року, від 18 березня 2024 року, до матеріалів справи частково надійшли витребувані копії договорів, платіжних документів, на підставі яких треті особи, зокрема, ПАТ «Сбербанк», АТ «Міжнародний резервний банк», ТОВ «Інтероко», ПАТ «КБ «Акордбанк» користувались або продовжують користуватись нежилими приміщеннями №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А»), за адресою: АДРЕСА_1 , за період з листопада 2015 року по 18 березня 2024 року, а також сплачувало плату за користування вказаними нежилими приміщеннями.
З вказаних доказів позивачу стало відомо про обставини порушення його прав, а саме: осіб, які за домовленістю з ОСОБА_1 привласнюють доходи від передачі приміщень в користування ПАТ «Сбербанк» (в наступному перейменований у АТ «Міжнародний резервний банк»), ТОВ «Інтероко», ПАТ «КБ «Акордбанк»; дати надходжень та суми привласнених коштів, тобто заподіяних ОСОБА_2 збитків відповідачем та родичами ОСОБА_1 .
З долученої до позовної заяви постанови Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі №757/34950/14 вбачається, що ОСОБА_2 25 листопада 2014 року звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення половини належних доходів, отриманих від здачі в користування ТОВ «Сбербанк», ТОВ «Інтероко» нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А»), за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 половини привласнених нею доходів від передачі в користування даних приміщень задоволено постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року.
Отже, строк позовної давності пред`явлення ОСОБА_2 вимог до ОСОБА_1 про стягнення частини доходів, отриманих від користування третіми особами приміщеннями, перервався 14 грудня 2020 року.
15 вересня 2022 року на виконання постанови Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року, ОСОБА_1 добровільно частково сплатила у виконавчому провадженні №67943527 привласнені нею кошти - доходів від здачі спірних приміщень в користування третім особам за період з листопада 2013 року по жовтень 2015 року, тим самим визнавши свій обов`язок сплатити частину (1/2) отриманих доходів від приміщення її співвласнику ОСОБА_2 .
Разом з тим, відповідно до п. 12 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
З 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, відмінений постановою КМУ від 27 червня 2023 року №651.
Таким чином, ОСОБА_1 , враховуючи періодичність привласнених платежів, сплачених третіми особами за користування приміщеннями, зобов`язана була розкрити інформацію за період з 13 березня 2017 року, на який позовна давність не поширюється.
Аналогічно, на час дії воєнного стану з 24 лютого 2022 року перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Тобто, з 24 лютого 2019 року позовна давність також не поширюється на дані спірні відносини.
Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року залишити без змін.
Разом з тим, відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Печерського районного суду від 13 серпня 2025 року від ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
26 січня 2026 року на адресу суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення, щодо поданого ОСОБА_2 відзиву.
Звертає увагу, що в матеріалах даної справи наявні договори оренди нежилих приміщень, укладених ОСОБА_1 як орендодавцем з орендарями. 
Проте, предметом даного спору не є відшкодування Відповідачем Позивачу 1/2 частини отриманої на підставі договорів оренди орендної плати. 
При цьому, своє право на відшкодування 1/2 частини отриманого ОСОБА_1 доходу від здачі в оренду нежилих приміщень Позивач реалізував і станом на теперішній час позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів (1/2 частини доходу від оренди нежилих приміщень) розглядається Печерським районним судом м. Києва.
Докази, якими Позивач обґрунтовував задоволені Судом першої інстанції позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 6804923,46 грн збитків, свідчать та підтверджують наступні обставини:
ФОП ОСОБА_3 за користування АТ «Сбербанк» частиною нежилих приміщень отримала 1348600 грн суборендної плати;
ФОП ОСОБА_4 за користування АТ «Сбербанк», ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк»,ТОВ «Інтероко» нежилими приміщеннями отримала в загальному 11702916,09 грн.
Тобто, не Відповідач, ОСОБА_1 , отримала зазначені грошові кошти, половину суми яких Позивач намагається стягнути з ОСОБА_1 у вигляді нібито завданих йому збитків.
Також, в матеріалах справи немає жодного доказу, що, як припускає та стверджує представник Позивача, зазначені грошові кошти були передані Відповідачу, ОСОБА_1 .
Своє право на отримання тих коштів, які отримала саме ОСОБА_1 від здачі в оренду спірних нежилих приміщень, Позивач реалізував і його позов розглядається Печерським районним судом м. Києва.
А тому, підсумовуючи вищенаведене, зауважила, що:
по-перше, наявні у матеріалах справи докази не підтверджують жодного із вищевикладених голослівних, оціночних, емоційно-забарвлених висловлювань та припущень представника Позивача і в цілому позицію сторони Позивача в тому ракурсі, як це голослівно намагається відобразити Суду сторона Позивача;
по-друге, наявні у матеріалах справи докази підтверджують, що саме ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 отримали ті грошові кошти, половину суми яких Позивач намагається стягнути з Відповідача;
по-третє, в матеріалах справи немає жодного доказу, що ті грошові кошти, які отримали ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 в подальшому отримала Відповідач, ОСОБА_1 .
Щодо стверджень представника Позивача про фраудаторність договорів суборенди, звертає увагу, що станом на теперішній час жоден із договорів оренди та суборенди не визнано недійсним (в тому числі з підстав фраудаторності). 
При цьому, цивільним законодавством закріплено презумпцію правомірності правочину.
Станом на теперішній час презумпція тих правочинів, які кваліфікує представник Позивача як фраудаторні, не спростована, а тому, будь-які висловлювання представника Позивача щодо фраудаторності договорів є всього лише суб`єктивною оцінкою, яка не має жодного юридичного значення і не може враховуватись Судом.
Щодо висновків Верховного Суду, якими представник Позивача обґрунтовує свою позицію щодо фраудаторності договорів, зауважила, що висновки Верховного Суду, які наводить представник Позивача у Відзиві на обґрунтування фраудаторності договорів, як і впринципі всі справи по визнанню договорів недійсними з підстав фраудаторності, стосуються ситуацій, коли відкрито провадження про банкрутство, наявне судове рішення про стягнення боргу, здійснюється примусове стягнення заборгованості. Тобто, коли боржник здійснює певні дії з метою ухилення від повернення наявної перед кредитором заборгованості.
Посилається на те, що у даних правовідносинах відсутнє будь-яке судове рішення про стягнення з Відповідачки на користь Позивача боргу, Позивач не є кредитором, а Відповідачка не є боржником.
Зазначає. що юридично неправильно накладати на правовідносини у даній справі, справи про визнання договорів недійсними з підстав фраудаторності та підмінювати як поняття, так і фактичні обставини.
Апелянт звертає увагу на висновки Верховного Суду, наведені представником Позивача у Відзиві на апеляційну скаргу, які не є релевантними даній справі, жодним чином не підсилюють позицію сторони Позивача, а навпаки доводять безпідставність пред`явленого Позивачем позову про стягнення з Відповідача збитків (у вигляді доходів, отриманих, наголошуємо не ОСОБА_1 , а третіми особами від суборенди).
Щодо припущень сторони Позивача, що Відповідач уклала договір оренди нежилих приміщень з ФОП ОСОБА_4 саме після ухвалення Печерським районним судом м. Києва рішення від 15 червня 2017 року у справі №757/34950/14-ц, сторона Відповідача повідомляла і Суду першої інстанції, і в Апеляційній скарзі те, що Договір оренди, укладений ФОП ОСОБА_1 з ТОВ «Інтероко» припинив свою дію задовго до ухвалення Печерським районним судом м. Києва рішення від 15 червня 2017 року у справі №757/34950/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 орендних платежів.
Відповідно до п. 4.1. Договору від 03 травня 2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Інтероко»: «Данний Договор вступает в силу с момента его подписания и действует до 30 марта 2014 года включительно».
Акт повернення приміщення між Сторонами був складений 31 серпня 2014року. 
З цього моменту ТОВ «Інтероко» повернуло ФОП ОСОБА_1 приміщення і Договір оренди від 03 травня 2012 року було розірвано.
Тобто, Договір оренди від 03 травня 2012 року, укладений між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Інтероко» не був розірваний після ухвалення суддею Батрин О.В. рішення від 16 червня 2017 року по справі № 757/34950/14-ц, а задовго до прийняття вказаного рішення, та більше того навіть до пред`явлення ОСОБА_2 позову про поділ майна подружжя.
31 липня 2014 року між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 було укладено Договір оренди №31/07-14 про передачу з 01 вересня 2014року нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , в оренду ФОП ОСОБА_4 за орендну плату у розмірі 4500 грн строком до 30 серпня 2017 року.
Тобто, нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , Відповідач почала здавати в оренду ФОП ОСОБА_4 задовго до прийняття суддею Печерського районного суду м. Києва Батрин О.В. рішення у справі №757/34950/14-ц та більше того, навіть до подання ОСОБА_2 позову про поділ майна подружжя, адже такий позов було подано у листопаді 2014 року.
Таким чином, наявні у матеріалах справи докази у сукупності доводять, що нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , Відповідач почала здавати в оренду ФОП ОСОБА_4 задовго до прийняття суддею Печерського районного суду м. Києва Батрин О.В. рішення у справі №757/34950/14-ц, а не, як стверджує представник Позивача, одразу після прийняття вказаного судового рішення.
Просила врахувати, що сторона Позивача не спростувала позицію Апелянта, натомість додатково викладеними у даному документі поясненнями Апелянт вкотре підтвердила, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року у справі №757/8848/23-ц є незаконним та необґрунтованим, а тому, Апеляційна скарга має бути задоволена.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_2 , та відповідач - ОСОБА_1 , перебували у шлюбі з 16 вересня 1995 року по 01 листопада 2013 року.
У період перебування у шлюбі сторонами набуто у спільну сумісну власність нежилі приміщення №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі №757/34950/14 скасовано рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року та ухвалено нове рішення про поділ спільного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яким, зокрема, визнано за кожним із них право власності по 1/2 частині на нежилі приміщення №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») загальною площею 211,10 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .
Також, постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі №757/34950/14, на підставі ст. 359 ЦК України, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1485058 грн., як половину отриманих ОСОБА_1 доходів від передачі в оренду ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ТОВ «Інтероко» нежитлових приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») загальною площею 211,10 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до договорів оренди від 13 липня 2012 року та 03 травня 2012 року.
Відповідно до договору оренди приміщення, укладеного 13 липня 2012 року між ФОП ОСОБА_1 та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку росії», відповідач ОСОБА_1 передала, а ПАТ «Дочірній банк Сбербанку росії» як орендар прийняло в строкове платне користування нежилі приміщення №№1-10 загальною площею 125,6 кв.м., що є частиною нежилих приміщень (група приміщень №29) (в літ. «А»), загальною площею 211,10 кв.м., які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 36507409, відповідно до копії по-поверхового плану (додаток №1 до договору). Строк оренди 84 календарних місяців (п.4.1 договору).
Пунктом 5.1 договору оренди від 13 липня 2012 року, розмір місячної орендної плати за користування ПАТ «Дочірній банк Сбербанку росії» приміщеннями з урахуванням індексації на момент підписання даного договору складав 70274,46 грн., що еквівалентно 8792 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США на день укладення договору. 
Сторони у пункті 5.2 договору узгодили коригування розміру орендної плати в залежності від зміни курсу гривні до долара США. 
Також пунктом 5.4 договору відповідач ОСОБА_1 та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку росії» поклали обов`язок на орендаря по сплаті вартості спожитої електроенергії, комунальних та інших послуг, пов`язаних з експлуатацією приміщення.
03 травня 2012 року між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Інтероко» укладено договір оренди №03/05/12, згідно з яким відповідач передала в тимчасове платне користування (оренду) нежитлове приміщення площею 82,75 кв.м., яке є частиною нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з п. 5.2 договору оренди №03/05/12 від 03 травня 2012 року, місячний розмір орендної плати становить 60000 грн. з щомісячним корегуванням на коефіцієнт зміни курсу долара США. 
Пунктами 7.1, 8.1 договору на ТОВ «Інтероко» покладався обов`язок відшкодовувати вартість спожитої електроенергії, а також нести витрати, пов`язані з використанням приміщення (опалення, водопостачання, витрати на обслуговування вентиляційної системи, системи кондиціювання) пропорційно орендованій площі.
Після закінчення дії договору оренди приміщення від 13 липня 2012 року між ФОП ОСОБА_1 та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку росії», а також договору оренди №03/05/12 від 03 травня 2012 року між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Інтероко», вказані юридичні особи продовжували користуватись нежилими приміщеннями №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, відповідно до договору суборенди №33-1-6_46, укладеного 15 травня 2019 року, ФОП ОСОБА_3 (орендар) та АБ «Сбербанк» (суборендар), ФОП ОСОБА_3 передала, а суборендар АБ «Сбербанк» прийняв строком до 30 листопада 2021 року у тимчасове платне користування - нежилі приміщення №№1-10 загальною площею 125,6 кв.м., що є частиною нежилих приміщень групи приміщень № НОМЕР_1 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Право оренди нежилими приміщеннями №№1-10 загальною площею 125,6 кв.м., що є частиною нежилих приміщень групи приміщень №29 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ФОП ОСОБА_3 набула на підставі договору оренди №18/12/1 від 01 грудня 2018 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_3 (орендар), про що зазначено у п. 1.2 договору суборенди №33-1-6_46 від 15 травня 2019 року.
Відповідачем ОСОБА_1 не виконано вимог ухвали суду від 18 березня 2024 року, не надано договору оренди №18/12/1 від 01 грудня 2018 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 , а тому виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін, покладення на сторону ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, суд першої інстанції розглядав справу за наявними у ній доказами.
Відповідно до п. 5.1 Договору суборенди №33-1-6_46 від 15 травня 2019 року, розмір щомісячної суборендної плати за користування приміщенням в період з 01 серпня 2019 року по 31 грудня 2019 року (включно) становить 92000 грн. за один місяць строку суборенди. 
Суборендар зобов`язується здійснити попередню оплату за зазначений період у розмірі 460000 грн. в строк до 5 робочих днів з дати підписання цього Договору. 
Починаючи з 01 січня 2019 року по 30 червня 2020 року (включно), договірний розмір місячної суборендної плати становить 98000 грн. 
Починаючи з 01 липня 2020 року до 30 листопада 2021 року (включно), договірний розмір місячної суборендної плати становить 110000 грн. 
Договором №1 від 26 березня 2020 року, сторони внесли зміни до Договору суборенди №33-1-6_46 від 15 травня 2019 року та встановили суборендну плату за користування АТ «Сбербанк» приміщенням у розмірі 88200 грн. до припинення дії карантину, введеного постановою КМУ №211 від 11 березня 2020 року, але не довше, ніж до 30 червня 2020 року.
Витрати по сплаті вартості спожитих комунальних та інших послуг ( інтернет, телефонія, охоронна та протипожежна сигналізація, водопостачання, водовідведення, гаряче водопостачання, опалення, утримання будинкової території тощо) (крім електропостачання), пов`язаних з експлуатацією Об`єкта оренди сплачуються суборендарем самостійно на підставі укладених ним договорів (в разі їх укладення) з відповідними організаціями/підприємствами-постачальниками таких комунальних послуг. 
Витрати по сплаті спожитої Суборендарем електроенергії компенсуються додатково згідно з показниками лічильників, встановлених у приміщенні та/або по будівлі на підставі виставлених орендарем рахунків-фактур шляхом перерахування відповідних сум на поточний рахунок орендаря (пункти 5.2 - 5.3 Договору суборенди №33-1-6_46 від 15 травня 2019 року).
01 серпня 2019 року АТ «Сбербанк» на підставі Акту до Договору суборенди №33-1-6_46 від 15 травня 2019 року прийняло у ФОП ОСОБА_3 в строкове платне користування нежилі приміщення №№1-10 загальною площею 125,6 кв.м., що є частиною нежилих приміщень групи приміщень № НОМЕР_1 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
30 вересня 2020 року за Актом приймання-передачі приміщення з суборенди АБ «Сбербанк» повернув ФОП ОСОБА_3 з суборенди нежилі приміщення №№1-10 загальною площею 125,6 кв.м., що є частиною нежилих приміщень групи приміщень № НОМЕР_1 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
З витребуваних ухвалою суду першої інстанції від 12 лютого 2024 року у АТ «Міжнародний резервний банк» руху коштів (оплат) по контрагенту ФОП ОСОБА_3 за період з 01 серпня 2019 року по 30 вересня 2020 року, а також платіжних доручень загальна сума отриманої ФОП ОСОБА_3 за Договором суборенди №33-1-6_46 від 15 травня 2019 року суборендної плати за користування АТ «Сбербанк» нежилими приміщеннями №№1-10 загальною площею 125,6 кв.м., що є частиною нежилих приміщень групи приміщень № НОМЕР_1 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , становила 1348600 грн.
У подальшому, 11 серпня 2020 року між ФОП ОСОБА_1 як орендодавцем та ФОП ОСОБА_4 як орендарем укладено Договір оренди №11/08/20, згідно з яким орендодавець надає в оренду орендареві, а остання приймає у тимчасове платне користування (оренду) частину приміщення №1 (групи приміщень № 29) (в літ. А) загальною площею 125,6 кв.м., що складає 59/100 частин (від групи приміщень № 29, загальною площею 217 кв.м.), яке розташоване у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з ціллю подальшого використання чи укладення договорів суборенди. 
Термін оренди за договором починається з 01 жовтня 2020 («Дата початку») на термін до 30 вересня 2023, про що підписується акт приймання-передачі приміщення для цілей оренди (пункти 2.2, 2.3 договору). Пунктом 3.2 договору оренди розмір орендної плати за один місяць встановлено 5000 грн.
За актом приймання-передачі від 01 жовтня 2020 року (додаток №2 до договору оренди №11/08/20 від 11 серпня 2020 року) відповідач передала ФОП ОСОБА_4 приміщення в оренду.
Згідно з Додатковою угодою №1 від 01 листопада 2020 року до Договору оренди №11/08/20 від 11 серпня 2020 року, пункт 3.2 Договору оренди №11/08/20 від 11 серпня 2020 року викладено в наступній редакції: «3.2. Розмір Орендної плати складається з витрат по утриманню приміщення, а саме: витрат на електропостачання. Всі інші платежі по утриманню приміщення несе Орендар та компенсує самостійно».
З матеріалів справи вбачається, що, на підставі договору оренди №11/08/20 від 11 серпня 2020 року, між ФОП ОСОБА_1 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_4 (орендар), остання передала за договором суборенди б/н від 07 вересня 2020 року АТ «Сбербанк» в суборенду вищезазначені нежилі приміщення №№1-10 загальною площею 125,6 кв.м., що є частиною нежилих приміщень групи приміщень №29 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зі строком/терміном суборенди до 31 серпня 2023 року включно.
Згідно п. 5.1 договору суборенди б/н від 07 вересня 2020 року, розмір щомісячної суборендної плати за користування АТ «Сбербанк» приміщеннями становить 110000 грн. з періодичною (до 31 січня 2021 року, до 31 січня 2022 року, до 30 вересня 2023 року доплатою річного інфляційного коригування на індекс інфляції за дані періоди).
Пунктами 5.2 - 5.3 договору суборенди б/н від 07 вересня 2020 року, витрати по сплаті спожитих послуг (Інтернет, телефонія, охоронна та протипожежна сигналізація, водопостачання, водовідведення, гаряче водопостачання, опалення, утримання прибудинкової території тощо) (крім електропостачання), пов`язаних з експлуатацією об`єкта суборенди сплачуються суборендарем самостійно на підставі укладених ним договорів (у разі їх укладення) безпосередньо з відповідними організаціями/підприємствами-постачальниками таких комунальних послуг з моменту, визначеному в договорах. 
Сторони домовились про те, що витрати по сплаті спожитої суборендарем електроенергії, компенсуються суборендарем додатково згідно з показниками лічильників, встановлених у Приміщенні на підставі виставлених орендарем рахунків-фактур, шляхом перерахування відповідних сум на ІВАN орендаря, зазначений в розділі 14 цього договору, якщо інший додатково у письмовій формі не повідомлений орендарем, протягом трьох робочих днів з дати отримання таких рахунків-фактур та документів, які підтверджують оплату відповідних послуг за електропостачання за звітний період Орендарем.
На підставі Акту від 01 жовтня 2020 року, приймання-передачі ФОП ОСОБА_4 (орендар) передала АТ «Сбербанк» у суборенду нежилі приміщення №№ 1-10 площею 125,6 кв.м., які є частиною нежилих приміщень групи приміщень №29 в літері «А» та знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Договором №1 від 21 січня 2022 року про внесення змін до договору суборенди б/н від 07 вересня 2020 року у преамбулі договору суборенди б/н від 07 вересня 2020 року змінено назву суборендаря у зв`язку з перейменуванням АТ «Сбербанк» у АТ «Міжнародний резервний банк». 
Змінено порядок сплати суборендарем витрат по опаленню приміщення шляхом їх компенсації орендарю згідно з показниками лічильників. Поширено дію змін з 01 жовтня 2021 року згідно ч. 3 ст. 631 ЦК України.
Судом також встановлено, що договором від 18 травня 2022 року між АТ «Міжнародний резервний банк» та ФОП ОСОБА_4 достроково з 01 травня 2022 року припинено чинність (розірвано) договір суборенди №б/н від 07 вересня 2020 року. 
Нежилі приміщення №№1-10 загальною площею 125,6 кв.м., що є частиною нежилих приміщень групи приміщень № 29 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , повернуті АТ «Міжнародний резервний банк» орендарю - ФОП ОСОБА_4 за актом приймання-передачі (повернення) від 18 травня 2022 року.
Наданими суду АТ «Міжнародний резервний банк» рухом коштів (оплат) по контрагенту ФОП ОСОБА_4 та платіжними дорученнями за період з 01 вересня 2020 року - 31 грудня 2021 року підтверджується одержання ОСОБА_4 1770671,60 грн. суборендної плати за користування АТ «Міжнародний резервний банк» нежилими приміщеннями № 1 - 10 загальною площею 125,6 кв.м., що є частиною нежилих приміщень групи приміщень № НОМЕР_1 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за договором суборенди №б/н від 07 вересня 2020 року.
Матеріалами справи підтверджується, що 01 жовтня 2021 року між ФОП ОСОБА_1 як орендодавцем та ФОП ОСОБА_4 як орендарем було укладено договір оренди №01/10-21, згідно з яким відповідач передала орендареві у тимчасове користування за плату нерухоме майно: нежитлове приміщення загальною площею 217 кв.м., розташоване на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 .
Пунктом 2.1 договору оренди №01/10-21 від 01 жовтня 2021 року, за користування приміщенням орендар незалежно від своєї господарської діяльності сплачує орендодавцю орендну плату в розмірі 6000 (шість тисяч) грн., куди входить вартість сплати податку на землю, вартість компенсації комунальних послуг: водо та теплопостачання, постачання електричної енергії, плата за експлуатаційні витрати (господарчі з утримання систем протипожежної та охоронної сигналізації, прибирання та вивезення сміття тощо).
Сторони договору оренди №01/10-21 від 01 жовтня 2021 року додатковою угодою №1 від 01 жовтня 2021 року виклали пункт 2.1 договору в наступній редакції: «2.1. За користування Приміщенням Орендар незалежно від свої господарської діяльності сплачує Орендодавцю орендну плату в розмірі 2800 грн. Додатково до орендної плати Орендар компенсує Орендодавцю витрати по утриманню приміщення, а саме, але не виключно, витрати на електропостачання та забезпечення тепловою енергією». 
Додатковою угодою №2 від 01 січня 2022 року до договору оренди №01/10-21 від 01 жовтня 2021 року його сторони встановили: «1. На період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року за користування приміщенням орендар незалежно від своєї господарської діяльності сплачує орендодавцю орендну плату в розмірі 2800 грн. В цю плату входять всі витрати Орендодавця по утриманню приміщення. 2. На період з 01 січня 2023 року і до кінця терміну дії договору за користування Приміщенням Орендар незалежно від своєї господарської діяльності сплачує Орендодавцю орендну плату в розмірі 2800 грн. Додатково до орендної плати Орендар компенсує Орендодавцю витрати по утриманню приміщення, а саме, але не виключно, витрати на електропостачання, водопостачання та забезпечення тепловою енергією».
Також судом встановлено, що, на підставі договору оренди №01/10-21 від 01 жовтня 2021 року, ФОП ОСОБА_4 за договором суборенди нежитлового приміщення №124/2022/168-22 від 18 травня 2022 року, передала ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк» у користування нежилі приміщення №№1-10 загальною площею 125,6 кв.м., що є частиною нежилих приміщень групи приміщень №29 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Пунктом 3.1 договору суборенди №124/2022/168-22 від 18 травня 2022 року, розмір місячної орендної плати за один місяць користування приміщенням визначається як сума в національної валюті України (українській гривні) та обчислюється як добуток орендної ставки на показник індексу споживчих цін (індексу інфляції). 
Орендна ставка складає: 55000 грн. без ПДВ - на період воєнного стану на території, де розміщено об`єкт суборенди, до дати його офіційного завершення; 110000 грн. без ПДВ - на період з наступної календарної дати після офіційного завершення воєнного стану на території, де розміщено об`єкт суборенди до дати припинення цього договору.
На підставі пунктів 3.2, 3.3 договору суборенди №124/2022/168-22 від 18 травня 2022 року, зобов`язання по сплаті комунальних та експлуатаційних послуг (утримання будинку та прибудинкової території, електро-, водо-, теплопостачання, водовідведення, вивіз твердих побутових відходів, обслуговування інженерних систем та обладнання та інші), не входять до вартості місячної орендної плати та сплачується суборендарем на підставі укладених ним договорів із постачальниками таких послуг. 
До моменту укладення суборендарем договорів з відповідними комунальними та/або іншими організаціями/службами, суборендар компенсує орендареві витрати на комунальні послуги, пов`язані з утриманням/ користуванням об`єктом суборенди, які розраховуються пропорційно площі об`єкту суборенди, виходячи з обсягів спожитих суборендарем послуг та відповідно до показань лічильників і сплачуються додатково на підставі виставлених орендарем рахунків з моменту підписання сторону акту приймання-передачі об`єкту суборенди. 
У випадку неможливості укладення суборендарем договорів з відповідними комунальними та/або іншими організаціями/службами, суборендар компенсує орендарю витрати на комунальні послуги пропорційно площі об`єкта суборенди. 
Комунальні послуги за цим Договором включають: послуги водопостачання, водовідведення, опалення, електропостачання, послуги вивезення сміття, утримання об`єкту суборенди та догляду території, прилеглої до об`єкту суборенди, на надання яких орендарем/орендодавцем укладено договори з відповідними службами/організаціями. 
Підставою для проведення розрахунків суборендарем за комунальні послуги є виставлений рахунок , наданий орендарем не пізніше 5 (п`яти) банківських днів до терміну оплати.
18 травня 2022 року нежилі приміщення №№1-10 загальною площею 125,6 кв.м., що є частиною нежилих приміщень групи приміщень № НОМЕР_1 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , передані за актом у користування ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк».
Відповідно до договорів про внесення змін №1 від 01 квітня 2023 року, №2 від 01 вересня 2023 року, №3 від 01 лютого 2024 року до договору суборенди нежитлового приміщення №124/2022/168-22 від 18 травня 2022 року змінювались розміри орендної плати та остаточно визначено, що ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк» сплачує орендну ставку, яка також підлягає коригуванню на індекс інфляції: 55000 грн. - на період воєнного стану на території, де розміщено об`єкт суборенди, до 31 березня 2023 року; 60000 грн. - на період дії воєнного стану з 01 квітня 2023 року по 31 січня 2024 року; 62331,50 грн. - на період воєнного стану за лютий 2024; 65000 грн. - на період воєнного стану з 01 березня 2024 року до дати його офіційного завершення; 110000 грн. - на період з наступної календарної дати після офіційного завершення воєнного стану. 
Договором про внесення змін №3 від 01 лютого 2024 року до Договору суборенди нежитлового приміщення №124/2022/168-22 від 18 травня 2022 року змінено строк дії Договору суборенди - до 28 лютого 2025 року (включно).
Згідно наданих банківських виписок ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк» вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_4 за період дії договору суборенди нежитлового приміщення №124/2022/168-22 від 18 травня 2022 року та протягом 27 травня 2022 року - 07 березня 2024 року отримала від ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк» за користування нежилими приміщеннями №№1-10 загальною площею 125,6 кв.м., що є частиною нежилих приміщень групи приміщень №29 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , плату 2677686,16 грн.
З витребуваних судом першої інстанції у ТОВ «Інтероко» доказів вбачається, що, на підставі договору оренди №29/07-17 від 16 червня 2017 року, між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 , орендарем ФОП ОСОБА_4 укладено з ТОВ «Інтероко» як суборендарем договір суборенди №30/07/17 від 16 червня 2017 року.
Відповідачем ОСОБА_1 не виконано вимог ухвали суду першої інстанції від 18 березня 2024 року та не надано зазначеного договору оренди №29/07-17 від 16 червня 2017 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 , а тому виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін, покладення на сторону ризику настання наслідків, пов`язаних із невчиненням нею процесуальних дій, суд розглядав справу за наявними у ній доказами.
30 липня 2017 року ФОП ОСОБА_4 на підставі договору суборенди №30/07/17 від 16 червня 2017 року передала у користування ТОВ «Інтероко» нежиле приміщення загальною площею 85,50 кв.м., що є частиною нежилих приміщень загальною площею 217,0 кв.м. групи приміщень №29 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , про що оформлено Акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 30 липня 2017 року.
Згідно договору суборенди №30/07/17 від 16 червня 2017 року, ФОП ОСОБА_4 (орендар) зобов`язалась передати, а ТОВ «Інтероко» (суборендар) - прийняти строком до 31 травня 2020 року у тимчасове платне користування (оренду) нежиле приміщення загальною площею 85,50 кв.м., що є частиною нежилих приміщень загальною площею 217,0 кв.м. групи приміщень №29 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Суборендна плата встановлена в розмірі добутку орендної плати 100000 грн. на індексу співвідношення офіційного курсу НБУ долара США на дату виставленого орендарем рахунку (у разі його відсутності - на 15 число місяця, що передував оплачуваному) до курсу на дату укладення договору суборенди. 
Додатковою угодою №1 від 11 грудня 2017 року збільшено орендну плату, починаючи з 01 січня 2018 року, до 110000 грн. з корегуванням на індекс співвідношення офіційного курсу НБУ гривні до долара США на дату виставленого орендарем рахунку до курсу на дату укладення даної додаткової угоди до договору суборенди.
Пунктами 7.1- 7.4 договору суборенди №30/07/17 від 16 червня 2017 року ТОВ «Інтероко» зобов`язався щомісячно відшкодовувати ФОП ОСОБА_4 вартість спожитої суборендарем електроенергії у розмірі, визначеному згідно з показниками приладу обліку (лічильника) у приміщенні. 
Також пунктами 8.1 - 8.3 договору суборенди №30/07/17 від 16 червня 2017 року на ТОВ «Інтероко» як суборендаря покладено обов`язок оплати витрат, пов`язаних з використанням Приміщення, а саме: опалення, водопостачання, витрати на обслуговування вентиляційної системи і системи кондиціювання, пропорційно орендованої площі Приміщення.
Згідно акту приймання-передачі (повернення) від 31 травня 2020 року до договору суборенди №30/07/17 від 16 червня 2017 року суборендар ТОВ «Інтероко» повернуло орендарю - фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 нежиле приміщення загальною площею 85,50 кв.м., що є частиною нежилих приміщень загальною площею 217,0 кв.м. групи приміщень №29 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Матеріалами справи підтверджується, що 07 травня 2020 року між ФОП ОСОБА_1 як орендодавцем та ФОП ОСОБА_4 укладено договір №07/05-20 оренди нежилого приміщення площею 85,5 кв.м. як частини нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . 
За користування приміщенням орендар незалежно від своєї господарської діяльності сплачує орендодавцю орендну плату в розмірі 6000 грн. 
В орендну плату, яка починає сплачуватись з 01 червня 2020 року та не підлягає індексації, входить вартість сплати податку на землю, вартість компенсації комунальних послуг: водо та теплопостачання, постачання електричної енергії, плата за експлуатаційні витрати (господарчі з утримання систем протипожежної та охоронної сигналізації, прибирання та вивезення сміття тощо).
Згідно Акту приймання-передачі Приміщення від 01 червня 2020 року ФОП ОСОБА_1 передала, а ФОП ОСОБА_4 прийняла у тимчасове платне користування нежиле приміщення площею 85,5 кв.м. як частини нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Додатковою угодою №1 від 01 червня 2020 рокудо Договору №07/05-20 від 07 травня 2020 року викладено пункт 2.1 Договору №07/05-20 від 07 травня 2020 року у наступній редакції: «2.1. Розмір Орендної плати складається з витрат по утриманню приміщення, а саме: витрат на електропостачання. Всі інші платежі по утриманню приміщення несе Орендар та сплачує самостійно».
08 травня 2020 року, на підставі договору оренди №07/05-20 від 07 травня 2020 року, ФОП ОСОБА_4 (орендарем) було укладено договір суборенди №08-05/20 від 08 травня 2020 року із ТОВ «Інтероко» (суборендар), згідно з яким ФОП ОСОБА_4 зобов`язалась передати, а ТОВ «Інтероко» прийняти у тимчасове платне користування (оренду) до 31 травня 2021 року нежитлове приміщення загальною площею 85,50 кв.м., що є частиною нежилих приміщень загальною площею 217,0 кв.м. групи приміщень №29 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно п. 5.2 договору суборенди №08-05/20 від 08 травня 2020 року, розмір орендної плати за один місяць становить добуток орендної ставки на індекс співвідношення встановленого НБУ офіційного курсу гривні до долара США на дату виставленого орендарем рахунку по оплаті орендної плати до встановленого НБУ офіційного курсу гривні до долара США на дату укладення договору. 
Орендна ставка у період з 01 червня 2020 року по 31 серпня 2020 року становила 80000 грн. без ПДВ, а з 01 вересня 2020 року і до кінця строку оренди - 100000 грн.
За Актом від 01 червня 2020 року до Договору суборенди №08-05/20 від 08 травня 2020 року, ФОП ОСОБА_4 передала, а ТОВ «Інтероко» прийняло в суборенду нежитлове приміщення загальною площею 85,50 кв.м., що є частиною нежилих приміщень загальною площею 217,0 кв.м. групи приміщень № НОМЕР_1 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Додатковими угодами від 15 квітня 2021 року та від 01 жовтня 2021 року ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «Інтероко» продовжили строк дії Договору суборенди №08-05/20 від 08 травня 2020 року до 07 квітня 2023 року. 
Додатковою угодою від 20 червня 2022 року ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «Інтероко» змінили розмір орендної плати: на період з 01 березня 2022 року по 31 травня 2022 року - орендна плата ТОВ «Інтероко» як суборендарем не сплачується; на період з 01 червня 2022 року по 30 червня 2022 року - розмір орендної плати становить 50000 грн. без ПДВ на місяць.
Пунктами 7.1 - 8.3 договору суборенди №08-05/20 від 08 травня 2020 року на суборендаря - ТОВ «Інтероко» покладався обов`язок відшкодовувати щомісяця орендарю - ФОП ОСОБА_4 вартість спожитої суборендарем в приміщенні електроенергії в розмірі, визначеному згідно з показаннями приладу обліку (лічильника), а також нести експлуатаційні витрати, пов`язані з користуванням приміщенням - опалення, водопостачання, витрати на обслуговування вентиляційної системи і систем кондиціювання, пропорційно орендованої площі приміщення.
Додатковою угодою від 31 березня 2023 року договір суборенди №08-05/20 від 08 травня 2020 року розірвано, а ТОВ «Інтероко» повернуло ФОП ОСОБА_4 із суборенди нежитлове приміщення загальною площею 85,50 кв.м., що є частиною нежилих приміщень загальною площею 217,0 кв.м. групи приміщень № НОМЕР_1 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі договору оренди нежитлових приміщень №01/10-21 від 01 жовтня 2021 року, укладеного між відповідачем ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 остання уклала з ТОВ «Інтероко» договір суборенди №08/23 від 01 квітня 2023 року, відповідно до якого ФОП ОСОБА_4 зобов`язалась передати, а ТОВ «Інтероко» прийняти у тимчасове платне користування (оренду) строком до 30 вересня 2024 року нежитлове приміщення загальною площею 85,50 кв.м., що є частиною нежилих приміщень загальною площею 217,0 кв.м. групи приміщень №29 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 
Розмір орендної плати за один місяць становить добуток орендної ставки на індекс інфляції, що за згодою сторін дорівнює 1 (одиниці). 
Орендна ставка становить: на період дії воєнного стану - 70000 грн. без ПДВ; після закінчення дії воєнного стану і до кінця строку оренди - 100000 грн. без ПДВ. 
Пунктами 7.1 - 7.5 Договору суборенди №08/23 від 01 квітня 2023 року передбачено, що ТОВ «Інтероко» щомісяця відшкодовує орендарю ФОП ОСОБА_4 вартість спожитої суборендарем в приміщенні електроенергії в розмірі, визначеному згідно з показниками приладу обліку (лічильника). 
Суборендар оплачує вартість спожитої вентиляційною системою електроенергії пропорційно займаній суборендарем площі. 
Суборендар зобов`язаний щомісяця відшкодовувати орендарю вартість використання опалення та водопостачання, згідно рахунків, що направляються суборендареві щомісяця. 
Суборендар зобов`язаний оплачувати рахунки орендаря за електроенергію, тепло- та водопостачання протягом 5 робочих днів з моменту отримання таких рахунків.
На підставі Акту прийому-передачі нежитлового приміщення від 01 квітня 2023 року орендар - ФОП ОСОБА_4 передала, а суборендар - ТОВ «Інтероко» прийняло у користування нежитлове приміщення загальною площею 85,50 кв.м., що є частиною нежилих приміщень загальною площею 217,0 кв.м. групи приміщень № НОМЕР_1 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до наданих ТОВ «Інтероко» виписок по рахунках, платіжних інструкцій за договорами суборенди №30/07/17 від 16 червня 2017 року, №08-05/20 від 08 травня 2020 року, №08/23 від 01 квітня 2023 року, протягом періоду з 01 лютого 2016 року по 26 березня 2024року суборендарем ТОВ «Інтероко» сплачено ФОП ОСОБА_4 плати за користування нежитловим приміщенням загальною площею 85,50 кв.м., що є частиною нежилих приміщень загальною площею 217,0 кв.м. групи приміщень № НОМЕР_1 в літері «А», які знаходяться на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у на суму 7254558,33 грн.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач як співвласник має право отримання половини доходів від використання іншими особами нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 .
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки такі ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.
Так, як зазначалось вище, постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі №757/34950/14 встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 вересня 1995 року по 01 листопада 2013 року, протягом якого придбали за інвестиційними договорами від 07 жовтня 2004 року нежитлові приміщення №1, 2, 3 (групи приміщень №29) загальною площею 217 кв.м. на АДРЕСА_1 та на підставі свідоцтва від 21 березня 2006 року оформили право власності на ім`я відповідача. 
Вказаною постановою проведено поділ спільного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнавши за кожним із них право власності по 1/2 частині на нежилі приміщення №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») загальною площею 211,10 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За змістом ч. 1 та 7 ст. 41 Конституції України, ч. 1 та 5 ст. 319 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частинами 1-3 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 
При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. 
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно з ст.ст. 356, 357 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. 
Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. 
Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року (справа №707/2516/18) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речей не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».
Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. 
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Згідно з ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
У зв`язку з наведеним та за відсутності договорів, заяв, довіреностей та інших письмових правочинів судом правомірно було відхилено покликання представника відповідача на існування домовленості між сторонами про фактичний порядок користування нерухомим майном за адресами: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_1 , що належить їм на праві спільної часткової власності, та розподілу доходів, отримуваних від їх експлуатації.
Згідно з ст. 761 ЦК України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. 
Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.
Відповідачем не надано, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів надання позивачем ОСОБА_2 згоди, повноважень (довіреності) чи дозволу відповідачу ОСОБА_1 на одноособову передачу в користування третім особам належних позивачу як співвласнику нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») загальною площею 211,10 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , а також права визначення відповідачем на власний розсуд умов договорів користування приміщеннями та розпорядження отриманими коштами.
Відповідно до вимог ст. 769 ЦК України, передання речі у найм не припиняє та не змінює прав на неї третіх осіб, зокрема права застави. 
При укладенні договору найму наймодавець зобов`язаний повідомити наймача про всі права третіх осіб на річ, що передається у найм. 
Якщо наймодавець не повідомив наймача про всі права третіх осіб на річ, що передається у найм, наймач має право вимагати зменшення розміру плати за найм речі або розірвання договору та відшкодування збитків. 
За правилами ст. 774 ЦК України, передання наймачем речі у володіння та користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. 
До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.
Отже, передаючи в користування нежилі приміщення №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_1 зобов`язана була повідомити орендарів ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 про право власності іншого співвласника - позивача ОСОБА_2 на дані приміщення. 
В свою чергу, орендарі ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 зобов`язані були інформувати суборендарів про права ОСОБА_2 на дані приміщення.
Згідно з ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 вказаного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: (1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; (2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. 
Частиною 2 ст. 4 даного Закону визначено, що у разі визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, зміни право набувача речового права, похідного від права власності, строку дії такого речового права, а також зміни обтяжувача, особи, в інтересах якої встановлено обтяження речових прав, чи зміни умов обтяження проводиться державна реєстрація таких змін, при цьому дата та час державної реєстрації речових прав, обтяжень речових прав залишаються незмінними.
Відповідно до ч.5 ст. 12 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. 
Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (п. 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц).
З Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що відповідач ОСОБА_1 зареєструвала 10 грудня 2021 року, на підставі постанови Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року та постанови Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі №757/34950/14,право власності на частку 1/2 нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 2536345280000, вид спільної власності: спільна часткова власність.
Відтак, з 10 грудня 2021 року, ФОП ОСОБА_4 , суборендарі - ТОВ «Інтероко», АТ «Міжнародний резервний банк», ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк», укладаючи вище зазначені відповідні договори оренди та суборенди, додаткові угоди про зміни і доповнення до них, підписуючи акти приймання-передачі, мали можливість самостійно виявити згідно з офіційними відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутність у відповідача права одноособово розпоряджатись нежилими приміщеннями №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 .
Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
Згідно ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а ч.1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Передбачений статтею 627 ЦК України принцип свободи договору обмежений ч. 3 ст. 6 ЦК України, за якою сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року (справа №147/66/17), добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони відповідного правовідношення або договору (пункт 55 постанови). 
Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків (пункт 60 постанови). 
Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. 
Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного (пункт 61 постанови).
Згідно ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. 
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 
При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. 
У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Враховуючи зазначені норми матеріального права, передача відповідачем ОСОБА_1 в оренду ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 та користування третіми особами без згоди позивача як співвласника нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , є порушенням прав позивача, передбачених ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч.ч. 1 - 3 ст. 319, ч. 1 ст. 358, ст. 761 ЦК України.
Відповідно до ст.359 ЦК України, плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції, що позивач як співвласник має право отримання половини доходів від використання іншими особами нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків віднесено завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. 
Грошовий вираз майнової шкоди є збитками.
Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
У п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. 
Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Частиною 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. 
Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, яке пов`язане з утиском її інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених нею витратах, у втраті або пошкодженні її майна, у втраті доходів, які вона повинна була отримати.
Збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. 
Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.
Оскільки відшкодування збитків є однією з форм цивільно-правової відповідальності, застосування цієї відповідальності можливе лише за наявності чотирьох умов складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки боржника; збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданими збитками, вини боржника. 
Згідно ч. 4 ст. 623 ЦК України, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.
У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. 
Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно». 
Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) реалізації майнових прав (право вимоги). 
Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. 
Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який, наприклад, має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема, у судовому рішенні.
Право позивача на отримання половини доходів від передачі нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , в користування ТОВ «Інтероко», ПАТ «Дочірній банк Сбербанку росії» (перейменованого у АТ «Міжнародний резервний банк») підтверджене постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі №757/34950/14, якою за позовом ОСОБА_2 стягнуто з ОСОБА_1 1485058,00 грн., отриманих ОСОБА_1 протягом 2013 - 2015 років орендних платежів.
Відповідач не надала належного обґрунтування причин переоформлення без згоди співвласника приміщень ОСОБА_2 права користування приміщеннями тими ж наймачами - ТОВ «Інтероко» та АТ «Сбербанк» на своїх родичів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 після ухвалення Печерським районним судом м. Києва рішення від 15 червня 2017 року у справі №757/34950/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 орендних платежів.
Позивач через представників неодноразово звертався до відповідача, ТОВ «Інтероко», АТ «Міжнародний резервний банк», ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк» з повідомленнями про належність ОСОБА_2 як співвласнику нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , необхідність перерахування відповідної частини орендної плати за користування приміщеннями позивачу, приведення відносин користування приміщеннями у відповідність до закону та інтересів усіх співвласників.
Також, у провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває справа №757/68112/21-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення на підставі ст.ст. 359, 369 ЦК України половини орендної плати за користування на умовах договорів оренди нежилими приміщеннями №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , ТОВ «Інтероко» та АТ «Міжнародний резервний банк» за період безпосередньої передачі ОСОБА_1 приміщень в оренду вказаним наймачам з листопада 2015 року по листопад 2021 року.
Вказане свідчить про вжиття позивачем в межах наявної у нього інформації достатніх заходів до одержання належної йому частини доходів від передачі ОСОБА_1 приміщень в користування третіх осіб.
Суд обґрунтовано відхилив посилання відповідача на тотожність підстав та предмету позовних вимог, що розглядаються у справах №757/8848/23-ц, №757/68112/21-ц, та ймовірність безпідставного збагачення позивача ОСОБА_2 . 
Предметом позовних вимог ОСОБА_2 у справі №757/68112/21-ц є стягнення на підставі ст. 359 ЦК України половини орендної плати, отриманої безпосередньо ОСОБА_1 на підставі договору оренди від 13 липня 2012 року з ПАТ «Дочірній банк Сбербанк росії» (згодом - Акціонерний банк «Сбербанк», АТ «Міжнародний резервний банк») та договору оренди №03/05/12 від 03 травня 2012 року з ТОВ «Інтероко».
Після припинення 01 серпня 2019 року дії договору оренди від 13 липня 2012 року між ФОП ОСОБА_1 та ПАТ «Дочірній банк Сбербанк росії», відповідач без згоди позивача як співвласника передала нежилі приміщення №№1-10 загальною площею 125,6 кв.м., що є частиною нежилих приміщень (група приміщень №29) (в літ. «А»), загальною площею 211,10 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору оренди №18/12/1 від 01 грудня 2018 року ФОП ОСОБА_3 , яка в свою чергу оформила платне користування АБ «Сбербанк» вказаними приміщеннями договором суборенди №33-1-6_46 від 15 травня 2019 року. 
Також, після припинення орендних відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «Інтероко» за договором оренди №03/05/12 від 03 травня 2012 року, відповідач без згоди позивача як співвласника приміщень на підставі договору оренди №29/07-17 від 16 червня 2017 року передала іншу частину приміщень площею 85,50 кв.м. за адресою:  АДРЕСА_1 , в оренду ФОП ОСОБА_4 , яка оформила платне користування ними ТОВ «Інтероко» за договором суборенди №3-/07/17 від 16 червня 2017 року.
Предметом позову у справі №757/8848/23-ц є стягнення, на підставі ст. 22 ЦК України, збитків (упущеної вигоди) у вигляді доходів, які співвласник приміщень ОСОБА_2 міг реально одержати від користування АБ «Сбербанк» (АТ «Міжнародний резервний банк»), ПАТ «Акордбанк», ТОВ «Інтероко», якби відповідач ОСОБА_1 в порушення ст.ст. 358, 359, 369 ЦК України без згоди позивача як співвласника не уклала б договорів оренди з пов`язаними родинними зв`язками особами - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з подальшим оформленням ними платного користування АБ «Сбербанк» (АТ «Міжнародний резервний банк»), ПАТ «Акордбанк», ТОВ «Інтероко» договорами суборенди.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року (справа №3-64гс11), постановах Верховного Суду від 30 вересня 2021 року (справа №922/3928/20), від 09 жовтня 2018 року (справа №908/2261/17), від 31 липня 2019 року (справа №910/15865/14), для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, в тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. 
За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди не настає.
У цивільному праві протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності)). 
Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. 
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. 
Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
За загальними правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. 
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
За змістом ст. 22 ЦК України, упущеною вигодою є неодержаний (не отриманий) дохід, який позивач міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено, а боржник додержувався обов`язків, встановлених законодавством, договором та правилами здійснення відповідної діяльності.
Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання певних грошових сум, якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.
Відповідно до ст. 22 ЦК України, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.
Тому, звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на позивача обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.
Крім того, позивач має довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.
Подібні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року (справа №750/8676/15-ц), постановах Верховного Суду від 30 вересня 2021 року (справа №922/3928/20), від 10 червня 2020 року (справа №910/12204/17), від 16 червня 2021 року (справа №910/14341/18).
Тобто, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.
Аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 листопада 2018 року (справа №127/16524/16-ц).
Цивільним кодексом України передбачений загальний принцип повного відшкодування заподіяних збитків, тобто принцип за яким відшкодування здійснюється в розмірі, еквівалентному заподіяним збиткам, а обмеження майнової відповідальності допускається лише у виняткових, прямо передбачених законом або договором випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 623 ЦК України, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.
За змістом ч. 2 ст. 22 ЦК України, упущена вигода, будучи складовою поняття збитки на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника.
Отже, відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди пов`язує можливість отримання доходу (майнових вигод) особою, право якої порушено, саме із звичайними обставинами, тобто звичайними умовами цивільного/господарського обороту.
Тому, при визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має врахування критерію звичайних обставин (умов цивільного/господарського обороту) за яких позивач (кредитор) мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання зобов`язаною особою своїх обов`язків.
Чинний Цивільний кодекс України не містить норм, які б розкривали зміст поняття звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту), тоді як за визначенням, що дає Академічний тлумачний словник української мови, слово «звичайний» означає «який нічим не виділяється серед інших, не має яких-небудь специфічних, визначних особливостей, якостей; який не має в собі нічого нового; звичний; який вважається нормальним; характерний, типовий для кого -, чого-небудь».
Отже, звичайними обставинами (умовами цивільного/господарського обороту) фактично є типові (нормальні) обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретично, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов`язків.
Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. 
Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин.
За наведеного розумним витратами із урахуванням таких принципів цивільного права як справедливість, розумність, є витрати кредитора на отримання доходів, які він поніс би, якби не відбулося порушення права. 
До відповідних розумних витрат відносяться, зокрема, але не виключно, виробничі витрати, інформаційні витрати, транспортні витрати, амортизаційні витрати тощо. 
Такі витрати пов`язуються з виплатою заробітної плати, сплатою податків і обов`язкових платежів, комунальних платежів, витрат на оренду, інших матеріальних і прирівняних до них витрат тощо. 
Тому розмір упущеної вигоди кредитора має визначатися виходячи з розміру доходу, який він міг одержати, за виключенням його витрат на отримання доходів, які він поніс би, якби не відбулося порушення права. 
Без урахування наведених витрат сам по собі чистий прибуток не може бути покладений в основу розрахунку збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки: по-перше, такий підхід суперечить наведеним засадам цивільного законодавства, зокрема принципам справедливості, розумності; по-друге: зумовить заявлення кредитором вимог до боржника про відшкодування збитків, що виходять за межі тих, які необхідні, а отже, матиме наслідком надкомпенсацію майнових втрат кредитора (позивача), його необґрунтоване збагачення та стягнення з боржника (відповідача) зайвих сум. 
Водночас, покладення лише чистого прибутку в основу розрахунку упущеної вигоди своїм наслідком зумовить недотримання іншого критерію визначення (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди - критерію компенсаційності відшкодування збитків (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 30 вересня 2021 року (справа №922/3928/20)).
З урахуванням ст. 22 ЦК України, та наведеної правової позиції Верховного Суду суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання відповідача на необхідність врахування витрат ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 по сплаті податків, фактичних витрат по утриманню приміщень (вартості спожитої ТОВ «Інтероко», АТ «Міжнароних резервний банк», ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк» електроенергії, комунальних послуг).
У випадку, якщо б, передбачені ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч.ч. 1 - 3 ст. 319, ч. 1 ст. 358, ст. 761 ЦК України, права позивача не були порушені відповідачем та половина орендної плати за звичайних обставин надходила від ТОВ «Інтероко», АТ «Міжнароних резервний банк», ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк» безпосередньо позивачу пропорційно його частці у праві власності на приміщення, потреби у сплаті ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 відповідних сум податків (в т.ч. єдиного податку) з належних ОСОБА_2 орендних платежів не було.
Відповідно до пп. 170.1.2 п. 170.1 ст. 170 ПК України, що визначає особливості оподаткування доходу від надання нерухомості в оренду податковим агентом платника податку - орендодавця під час нарахування доходу від надання в оренду об`єктів нерухомості, інших, ніж зазначені в підпункті 170.1.1 цього пункту (включаючи земельну ділянку, що знаходиться під такою нерухомістю, чи присадибну ділянку), є орендар. 
Доходи, зазначені у підпунктах 170.1.1-170.1.3 цього пункту, оподатковуються податковим агентом (орендарем) під час їх нарахування (виплати) за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. 
Якщо орендар є фізичною особою, яка не є самозайнятою особою, особою, відповідальною за нарахування та сплату (перерахування) податку до бюджету, є платник податку - орендодавець.
Підпункт 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає , що податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - це юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.
Зі змісту вказаних норм ПК України вбачається те, що у випадку здачі приміщень в оренду ОСОБА_2 як підприємцем, який перебуває на спрощеній системі оподаткування, спільно з ОСОБА_1 , податок з надходжень від орендної плати підлягав би сплаті особисто позивачем згідно з ст.ст. 292, 295 ПК України. 
Якщо б позивач здавав спільно з відповідачем в оренду приміщення без статусу фізичної особи - підприємця, тоді податок на доходи громадян утримувався та перераховувався до бюджету орендарем як податковим агентом при виплаті орендної плати.
З огляду на зазначене, вірним є висновок суду першої інстанції, про те, що сплачені відповідачем ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 суми єдиного податку з отриманої від ТОВ «Інтероко», АТ «Міжнароних резервний банк», ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк» плати за користування приміщеннями не підлягають вирахуванню із суми збитків, наведених у позові.
Також, з аналізу договору оренди приміщень від 13 липня 2012 року між ФОП ОСОБА_1 та ПАТ «Дочірній банк Сбербанкуросії» (пункт 5.4 договору), договору оренди №03/05/12 від 03 травня 2012 року (пункти 7.1 - 9.1) між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Інтероко» вбачається, що їх умовами обов`язки по оплаті або компенсації орендодавцю (у випадку не укладення орендарями прямих договорів) вартості спожитої електроенергії, експлуатаційних витрат (опалення, водопостачання, витрати на обслуговування систем вентиляції та кондиціювання) покладались на орендаря та сплачувались окремо від орендної плати.
Аналогічні умови окремої оплати постачальникам електроенергії, комунальних послуг на підставі прямих договорів або компенсації (відшкодування) користувачами нежилих приміщень - АТ «Міжнародний резервний банк» (АТ «Сбербанк»), ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк», ТОВ «Інтероко» на користь ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 вартості спожитої електроенергії, експлуатаційних витрат (опалення, водопостачання, витрати на обслуговування систем вентиляції та кондиціювання), передбачені відповідними договорами суборенди з ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 №33-1-6_46 від 15 травня 2019 року, б/н від 07 вересня 2020 року, №124/2022/168-22 від 18 травня 2022 року, №30/07/17 від 16 червня 2017 року, №08-05/20 від 08 травня 2020 року, №08/23 від 01 квітня 2023 року, а їх реальна сплата підтверджується наданими АТ «Міжнародний резервний банк», ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк», ТОВ «Інтероко» платіжними дорученнями та виписками по банківських рахунках.
З доданого позивачем розрахунку стягуваних збитків вбачається, що сплачені АТ «Міжнародний резервний банк» (АТ «Сбербанк»), ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк», ТОВ «Інтероко» суми відшкодування ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 вартості спожитої електроенергії та комунальних (експлуатаційних) послуг виключені із стягуваних сум збитків.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі №450/2286/16-ц зазначав, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Доктрина «venire contrafactum proprium» (заборони суперечливої поведінки) базується на давньоримській максимі «non concedit venire contrafactum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). 
В основі цієї доктрини є принцип добросовісності. 
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно на них покладається. 
Якщо особа, яка має право на оскарження документа чи юридичного факту, безпосередньо висловилася або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати таке право, така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом.
Відповідач ОСОБА_1 не надала доказів переоформлення ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 прямих договорів з постачальниками електроенергії, комунальних послуг, вартість споживання яких повністю компенсувались АТ «Міжнародний резервний банк» (АТ «Сбербанк»), ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк», ТОВ «Інтероко» ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 .
Подані відповідачем договори №052078710290400 від 07 лютого 2022 року між ОСОБА_1 та КП «Київтеплоенерго», № НОМЕР_2 від 21 березня 2023 року між ОСОБА_1 та ПАТ «АК «Київводоканал», № НОМЕР_3 від 18 липня 2006 року між ОСОБА_1 та АЕК «Київенерго» підтверджують те, що за період оренди приміщень ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , а також протягом часу користування приміщеннями АТ «Міжнародний резервний банк» (АТ «Сбербанк»), ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк», ТОВ «Інтероко», вказані орендарі та суборендарі не переоформили прямі договори та особові рахунки споживача з постачальниками електроенергії, комунальних послуг. 
Тому відповідач ОСОБА_1 як власник особових рахунків за вказаними договорами постачання електроенергії, централізованого водопостачання та водовідведення добровільно та самостійно оплачувала витрати на утримання приміщень, що попередньо компенсувались АТ «Міжнародний резервний банк» (АТ «Сбербанк»), ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк», ТОВ «Інтероко» ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 .
Водночас відповідач не була позбавлена можливості заявити до ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 вимоги про компенсацію грошових коштів, сплачених нею на утримання приміщень, що фактично компенсовані їм користувачами АТ «Міжнародний резервний банк» (АТ «Сбербанк»), ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк», ТОВ «Інтероко».
Суд правомірно не взяв до уваги поданий відповідачем Звіт ПП «Аудиторська фірма «Аудитсервіс» про фактичні результати виконання завдань з узгодження процедур стосовно фінансової інформації за період з 2019 - 2021 років щодо орендних платежів ФОП ОСОБА_1 за договорами оренди. 
Даний аудиторський звіт було проведено на підставі договору оренди №18/12/1 від 01 грудня 2018 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ФОП  ОСОБА_3 та договору оренди №29/07-17 від 16 червня 2017 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 , які відповідач всупереч ухвали районного суду від 18 березня 2024 року про витребування доказів не надала до суду, покликаючись у заяві від 25 квітня 2024 року на їх відсутність внаслідок закінчення встановленого п. 44.3 ст. 44 ПК України трьох річного строку зберігання документів.
Суд слушно врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 вересня 2021 року у справі №922/3928/20, згідно з якою загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. 
Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. 
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків, до складу яких входить упущена вигода, яка за своє суттю є майновими втратами, що могли, з урахуванням розумних витрат на їх отримання, бути реально отримані кредитором за звичайних обставин, якби його право не було порушено, а боржник додержувався правил здійснення господарської діяльності.
Тож, визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. 
Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. 
Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися із розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків.
Отже, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення) як: 1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту); 2) розумні витрати; 3) компенсаційність відшкодування збитків.
Разом з тим, на практиці досить часто складно точно визначити та, як наслідок, і довести дійсний розмір заподіяних кредитору збитків у вигляді упущеної вигоди.
У такому разі виникає питання, яким чином має діяти суд, у випадку коли заподіяні позивачу (кредитору) збитки у вигляді упущеної вигоди важко з`ясувати в кількісному вираженні та складно встановити їх розмір з достатнім ступенем визначеності, тоді як протиправна поведінка заподіювача збитків та причинний зв`язок між збитками та протиправною поведінкою є доведеними позивачем (кредитором) та підтверджуються матеріалами справи.
Вочевидь, що за цих умов відмова у стягненні упущеної вигоди з огляду не доведення позивачем чіткого розміру заподіяних йому збитків не узгоджується із наведеним вище принципами та засадами цивільного законодавства, які є керівними ідеями, з яких мають виходити у своїй діяльності усі без винятку учасники цивільних (господарських) відносин та призводить до втрати захисної і відновлювальної функції відшкодування збитків.
Колегія суддів звертає увагу, що відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди як форма цивільно-правової відповідальності застосовується з метою захисту порушених (невизнаних) цивільних прав й інтересів, та полягає у відшкодуванні правопорушником вартості майнових вигод, які потерпіла особа могла б мати, якби її суб`єктивне право не було порушеним (невизнаним).
Тому справедливе відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди за наявності доведеності протиправної поведінки заподіювача збитків та причинного зв`язку між збитками та протиправною поведінкою є одним із ефективних засобів захисту порушених прав кредитора, адже сама лише констатація у судовому рішення порушення прав кредитора (позивача) не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним.
Ураховуючи наведене, при визначенні конкретного розміру упущеної вигоди, суду належить враховувати принципи, засади цивільного законодавства та у разі неможливості точно встановити розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, який заявлено до стягнення з боржника (не факт наявності, а саме розмір) керуючись принципом справедливості визначити розмір таких збитків з урахуванням усіх обставин конкретної справи. 
Близький за своєю суттю підхід щодо визначення справедливого розміру збитків застосований у рішеннях ЄСПЛ від 11 червня 2020 року у справі «UGRINOVA AND SAKAZOVA v. BULGARIA», від 15 квітня 2021 року у справі «PORAZIK v. HUNGARY», в яких суд зважаючи на неможливість (ускладненість) точного розрахунку розміру заявлених матеріальних збитків визначив з урахуванням обставин справи справедливий розмір таких збитків, керуючись критерієм справедливості.
Згідно з правовою позицією, викладеною у пунктах 35 - 38, 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року (справа №686/7081/21), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової(матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).
Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим.
Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. 
За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.
Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника зтакої сплати. 
Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. 
Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). 
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа №758/1303/15-ц (пункти 17, 18, 26, 28)), від 16 травня 2018 року (справа №686/21962/15-ц (пункти 21, 22, 25, 42, 45)), від 19 червня 2019 року (справа №646/14523/15-ц).
Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів зауважує, що ні в суді першої інстанції, ні при перегляді справи у суді апеляційної інстанції, розмір суми збитків, наданий позивачем, відповідачем, в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України не спростований.
Стягуючи з відповідача на користь позивача суми збитків, інфляційних втрат, трьох процентів річних, розрахованих по 29 липня 2024 року в розмірі 10555562 грн., включаючи 6804923,46 грн. збитки, 3034646,00 грн. інфляційні втрати, 715992,60 грн. три проценти річних, суд першої інстанції правомірно врахував триваючий характер зобов`язання щодо відшкодування заподіяних позивачу збитків, їх компенсаторний характер, реальність доказово підтвердженого отримання ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 плати за користування АТ «Міжнародний резервний банк» (АТ «Сбербанк»), ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк», ТОВ «Інтероко» належними ОСОБА_2 як співвласнику приміщеннями, а також встановлений чинними договорами суборенди розмір плати за користування приміщеннями та порядок відшкодування суборендарями експлуатаційних витрат.
Контррозрахунку заявлених до стягнення сум збитків, інфляційних втрат, процентів річних відповідачем не надано.
Крім цього, суд першої інстанції вірно не застосував до спірних правовідносин строку позовної давності заявленої відповідачем, з огляду на наступне.
Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.
Згідно з вимогами ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
У постанові від 07 листопада 2018 року (справа №372/1036/15-ц) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові, у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем».
Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року (справа №368/1158/16-ц).
Межі застосування позовної давності встановлюються прямо (стаття 268 ЦК України) чи опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги (п.36 постанови Велика Палата Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа №362/44/17)).
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. 
Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).
Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (п. 79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року (справа №504/2864/13-ц), пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року (справа №183/1617/16)).
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 листопада 2019 року (справа №914/3224/16), аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 74 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. 
Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Пунктом 4 частини четвертої статті 21 Закону України «Про інформацію» передбачено, що до інформації з обмеженим доступом не можуть бути віднесені такі відомості про факти порушення прав і свобод людини.
З доданого до позову листа АТ «Міжнародний резервний банк» вбачається, що останній відмовився розкривати позивачу інформацію щодо належних ОСОБА_2 як співвласнику нежитлових приміщень, у тому числі про обставини та підстави користування ними без його згоди, посилаючись на обмежений характер доступу даної інформації. 
Відповідач ОСОБА_1 та суборендар ТОВ «Інтероко» ігнорували запити представників позивача.
Вказане свідчить про відсутність у позивача об`єктивної можливості дізнатись про обставини порушення прав, осіб порушників його прав, розмір заподіяних збитків внаслідок передачі без його погодження належних ОСОБА_2 як співвласнику нежитлових приміщень, зокрема, обставин передачі нерухомого майна в оренду ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 з одночасною передачею нежитлових приміщень в суборенду АТ «Міжнародний резервний банк» (АТ «Сбербанк»), ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк», ТОВ «Інтероко» не раніше надходження до Печерського районного суду м. Києва витребуваних ухвалами суду 12 лютого 2024 року та 18 березня 2024 року договорів оренди, суборенди, платіжних документів.
Відповідно до п. 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. 
Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. 
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про задоволення позову, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Даючи оцінку додатковому рішенню суду першої інстанції від 13 серпня 2025 року, яке ОСОБА_1 просить скасувати, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Частково задовольняючи заяву ОСОБА_2 про стягнення судових витрат на правничу допомогу у розмірі 80000 грн., суд першої інстанції керувався критерієм розумності, співмірності, ціни позову, витраченого часу, складності справи, а також врахував поведінку сторони відповідача під час розгляду справи щодо надання витребуваних судом доказів.
З висновком суду першої інстанції, а також сумою стягнутих судом витрат на правничу допомогу, погоджується і колегія суддів апеляційного суду, з огляду на таке.
Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.
Згідно Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до статті 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. 
Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. 
Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. 
Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 вказаного Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. 
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Аналогічні положення викладені в ч. 1, 2 ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року (зі змінами, затвердженими З`їздом адвокатів України 15 лютого 2019 року).
Відповідно до ч. 3 ст. 28 Правил адвокатської етики, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. 
Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. 
При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. 
Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю.
Правовідносини щодо домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах яких розглядаються питання щодо зобов`язання про сплату та строки сплати.
Втручання суду у договірні відносини між адвокатом і клієнтом з питань визначення розміру гонорару чи його зменшення можливо лише за умови обґрунтованості та наявності доказів підтвердження невідповідності витрат фактично наданим послугам.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суд від 20 листопада 2020 року (справа №910/13071/19), від 21 квітня 2021 року (справа №488/1363/17).
Як вбачається з матеріалів справи, а саме з договору про надання правничої допомоги від 23 вересня 2022 року, ОСОБА_2 як замовник доручає, та адвокат Леськов В.П. як виконавець протягом дії даного договору приймає на себе зобов`язання надати замовнику за гонорар правничу (правову) допомогу, зокрема, здійснити захист прав та охоронюваних законом інтересів замовника, представництво інтересів замовника та надавати інші види правової допомоги з питань, що цікавлять замовника в порядку та на умовах, визначених даним договором, а замовник зобов`язується оплатити вартість надання правової (правничої ) допомоги, усі необхідні судові та інші пов`язані з виконанням завдання замовника витрати, а також компенсувати понесені виконавцем витрати, необхідні для виконання цього договору та надання правової допомоги.
Конкретні завдання, щодо яких надається правнича допомога, визначаються у протоколі/ протоколах погодження договірної ціни, які є невід`ємною частиною даного договору (пункти 1.2, 3.1 договору).
Відповідно до п.3.4 договору від 23 вересня 2022 р. підставою для оплати наданої правничої (правової) допомоги є підписані або схвалені сторонами на підставі рахунку з детальним описом виконаних робіт ( наданих послуг) та здійснених витрат акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг). 
Рахунок з детальним описом виконаних робіт (наданих послуг) та здійснених витрат замовник зобов`язаний оплатити не пізніше 5 (п`яти) робочих днів з моменту їх надання виконавцем. 
У протоколі погодження договірної ціни сторони можуть узгодити інший порядок оплати правничої (правової) допомоги, у тому числі передоплати.
Протоколом від 23 січня 2023 року погодження договірної ціни як додатком №2 до договору від 23 вересня 2022 року позивач та його адвокат визначили конкретний вид правової допомоги, вартість послуг адвоката та строки її сплати:
- правовий аналіз первинної документації щодо спірних правовідносин замовника з відповідачем ОСОБА_1 , ознайомлення з документами державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо спірного нерухомого майна, їх вивчення, формування правової позиції та усне обговорення її з замовником, підготовка та подання до суду позовної заяви в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків, заподіяних передачею ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2 як співвласника нежитлових приміщень №1, №2, №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А»), за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер ДРРПНМ 2536345280000), у користування ТОВ «Інтероко», АТ «Міжнародний резервний банк» (АТ «Сбербанк»), ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк» та привласнення через договори суборенди з третіми особами доходів від користування ТОВ «Інтероко», АТ «Міжнародний резервний банк» (АТ «Сбербанк»), ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк» приміщеннями, представництво інтересів замовника у ТОВ «Інтероко», АТ «Міжнародний резервний банк» (АТ «Сбербанк»), ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк» - встановлено фіксований гонорар адвоката в розмірі 30000 грн.;
- участь у судовому засіданні суду першої, апеляційної, касаційної інстанцій одного адвоката виконавця (за одну годину зайнятості адвоката), Підготовка адвокатських запитів, заяв, клопотань, відзивів, відповіді на відзив, заперечень, пояснень, апеляційної та касаційної скарг, інших заяв по суті справи та заяв з процесуальних питань (за одну годину зайнятості адвоката) - передбачено погодинний гонорар адвоката у розмірі 4000 грн. за одну годину зайнятості адвоката
У договорі застережно, що у випадку, якщо судове засідання не відбулось не з вини виконавця, замовник зобов`язаний сплатити виконавцю гонорар як за участь у судовому засіданні.
Цивільний процесуальний закон визначає критерії, які необхідно застосовувати для визначення розміру витрат на правничу допомогу, зокрема гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу у справі.
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
За правилами ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Тобто визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд мають виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, а також виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Такі ж висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року (справа №922/1964/21), додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року (справа №755/9215/15-ц).
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04, пункт 268; від 28 липня 1999 року у справі «Ботацці проти Італії», заява №34884/97, пункт 30 зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 09 квітня 2019 року (справа №826/2689/15), зазначено, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. 
Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів, що відповідачем не здійснено.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, зокрема, є складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
З аналізу наведених норм вбачається, що компенсації підлягають не тільки витрати на підготовку заяв по суті справи, але й витрати на підготовку інших процесуальних документів, пов`язаних зі справою, у тому числі заяви про розподіл судових витрат, клопотання про долучення доказів на їх підтвердження.
Саме такий підхід сформовано ЄСПЛ у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України».
Отже, для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися, зокрема, критерієм неминучості витрат, тобто, необхідно встановити, чи були такі витрати необхідними.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 25 травня 2021 року (справа №910/7586/19) участь у судовому засіданні являє собою не формальну присутність на ньому, а підготовку адвоката до цього засідання, витрачений час на дорогу до судового засідання та у зворотному напрямку, його очікування та безпосередня участь у судовому засіданні.
Такі етапи представництва інтересів у суді, як прибуття на судове засідання та очікування цього засідання є невідворотними та не залежать від волі чи бажання адвоката. 
При цьому паралельно вчиняти якісь інші дії на шляху до суду чи під залом судового засідання адвокат не може та витрачає на це свій робочий час. 
З огляду на що, такі стадії, як прибуття до суду чи іншої установ та очікування є складовими правничої допомоги, які в комплексі з іншими видами правничої допомоги сприяють забезпеченню захисту прав та інтересів клієнта, і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 01 листопада 2023 року (справа №205/7293/19), від 09 серпня 2023 року (справа №343/1227/21), від 18 квітня 2023 року (справа №903/378/22), від 25 квітня 2023 року (справі №910/21424/21).
Аналогічній оцінці підлягає й час адвоката, витрачений на прибуття в судове засідання, яке фактично проведено не було з технічних підстав чи інших незалежних від учасників справи причин (надходженням сигналу повітряної тривоги, перебування судді в нарадчій кімнаті тощо).
У матеріалах справи є докази вчинення представником позивача ОСОБА_2 - адвокатом Леськовим В.П. дій щодо представництва клієнта, вказаних в актах, а саме: підготовки та подання позовної заяви, клопотань про витребування доказів, заяви про забезпечення позову, адвокатських запитів на адресу ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк», ТОВ «Інтероко», явки у призначені судові засідання суду першої інстанції 18 липня 2023 року, 12 лютого 2024 року, 01 травня 2024 року, 21 травня 2024 року, 10 вересня 2024 року, 16 вересня 2024 року, 02 жовтня 2024 року, 11 листопада 2024 року, 12 грудня 2024 року, 29 січня 2025 року, 18 лютого 2025 року, 25 березня 2025 року, 15 квітня 2025 року, 30 квітня 2025 року, 09 червня 2025 року, ознайомлення з матеріалами справи, підготовки та подання відзиву на апеляційну скаргу представника відповідача на ухвалу суду від 16 березня 2023 року про забезпечення позову, участі 06 грудня 2023 року у судовому засіданні Київського апеляційного суду з розгляду апеляційної скарги представника відповідача на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року про забезпечення позову, підготовки та подання заяви про забезпечення доказів, підготовки та подання заяв про збільшення розміру позовних вимог з їх детальним розрахунком, підготовки та подання відповіді на відзив відповідача.
Отже, витрати позивача на надані вище зазначені правничі послуги адвоката Леськова В.П. були неминучими.
Частиною другою статті 134 ЦПК України передбачено право суду відмовити стороні у відшкодуванні витрат на правничу допомогу в разі неподання цією стороною попереднього розрахунку суми судових витрат.
Застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи, а також інших чинників. 
Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. 
Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.
Отже, у разі неподання попереднього (орієнтовного) розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. 
Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. 
Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.
З огляду на викладене відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.
Подібні висновки зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року (справа №922/1964/21), у постановах Верховного Суду від 08 березня 2023 року (справа №755/7694/20), від 22 листопада 2023 року (справа №757/31792/20), від 13 грудня 2023 року (справа №134/1710/22).
У заявах від 14 липня 2025 року та 11 серпня 2025 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Власюк К.П. не обґрунтувала, яким чином відсутність у позовній заяві попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат на правничу допомогу будь-яким чином завадило їй навести свої заперечення щодо їх стягнення та перешкодило подати заяву про зменшення їх розміру.
Відповідно до висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеного у постанові від 03 жовтня 2019 року (справа №922/445/19), витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Суд першої інстанції правомірно відхилив посилання представника відповідача Власюк К.П. на те, що позивачем не надано жодного документу, який би підтверджував сплату коштів адвокату, оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). 
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 22 січня 2021 року (справа №925/1137/19), від 02 грудня 2020 року (справа №317/1209/19), від 12 лютого 2020 року (справа №648/1102/19), від 03 лютого 2021 року (справа №554/2586/16-ц), від 17 лютого 2021 року (справа №753/1203/18), від 24 березня 2023 року (справа №484/449/22), від 01 листопада 2023 року (справа №205/7293/19).
Також суд правомірно та обґрунтовано відхилив посилання представника відповідача про те, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу зумовить скрутне фінансове становище ОСОБА_1 , оскільки належних доказів свого скрутного матеріального стану відповідачем до суду не надано. 
Відсутність у боржника необхідних коштів не є згідно з ст. 617 ЦК України підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Крім того, відповідно до статті 137 ЦПК майновий стан сторони не впливає на визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що узгоджується з п. 64 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2025 року (справа №161/20631/23).
Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У ч. 1, 3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У п.п. 44, 47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року (справа №755/9215/15-ц) зроблено висновок, що «саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
Подібні висновки зроблені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року (справа №910/12876/19) та додаткових постановах Верховного Суду від 07 лютого 2023 року (справа №757/36628/16-ц), від 26 липня 2022 року (справа №910/1209/21), у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року (справа №750/2055/20).
У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року (справа №211/3113/16-ц), від 06 листопада 2020 року (справа №760/11145/18) зауважено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. 
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм.
Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року (справа №554/4741/19), постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року (справа №520/1185/16-ц), постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року (справа №209/3085/20).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сума в розмірі 80000 грн. відповідає обґрунтованості, пропорційності та реальності наданих адвокатом послуг та підлягає стягненню з відповідача на відшкодування витрат на професійну правову допомогу на користь позивача.
Розмір такого стягнення судових витрат на правничу допомогу є розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому захищає права позивача на отримання коштів, які він був змушений реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в місцевому суді, а також відповідає завданню цивільного судочинства, проголошеному у ст. 2 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка. 
Відповідачем не спростовано встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині додаткового рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду.
Колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 80000 грн. в даній справі ухвалено в межах заявлених сторонами вимог, відповідно положень матеріального та процесуального законодавства і підстави для його скасування відсутні.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 08 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба