Справа № 420/37191/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабенка Д.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
03 листопада 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якій позивач просить суд:
визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення з ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням з військової служби;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України сплатити на користь ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 02.10.2025 по 16.10.2025 включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Стислий виклад позиції позивача.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача було звільнено з військової служби наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 01.10.2025 №743-ос.
Позивач зазначає, що відповідно до положень цього наказу, він на момент звільнення повинний був отримати: грошову компенсацію за невикористанні 35 днів щорічної основної відпустки за 2022 рік та 5 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2023 рік; 5 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2024 рік; 20 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2025 рік; одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 повних календарних років служби.
Водночас, як зазначає позивач, незважаючи на подачу рапортів при звільненні, станом на день прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу Військовою частиною НОМЕР_1 не проведено з ним розрахунків щодо виплати індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористанні дні щорічної основної відпустки за 2022-2025 рік, грошового забезпечення за жовтень 2025 року, одноразової грошової допомоги при звільненні тощо.
В подальшому, як зазначено в позовній заяві, 16 жовтня 2025 року, на особистий банківський рахунок позивача від Військової частини НОМЕР_1 надійшло 220395,33 грн. (грошова компенсація за невикористанні дні щорічної основної відпустки за 2022-2025 рік, одноразова допомога при звільненні.).
Позивач вказує, що 23 жовтня 2025 року на адресу відповідача направлено звернення щодо виплати середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2025 (наступний день після звільнення) до 16.10.2025. 
Позивач зауважує, що станом на день подачі позову відповідь на звернення на його адресу не надходила, тому він вважає, що дії відповідача щодо несвоєчасного нарахування та виплату грошового забезпечення, які не отримано ним під час служби, є протиправними.
Крім цього, позивач з посиланням на норми законодавства та практику Верховного Суду доходить висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).
Підсумовуючи, позивач стверджує, що враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, період часу з 02.10.2025 (наступний день після звільнення) по дату виплату частини грошового забезпечення - 16.10.2025 року, є часом прострочення розрахунку при звільненні.
Додатково позивач зазначає, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат їх доходів, виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення та виплачується установами, що утримують військовослужбовців за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Позивач вважає, що до складу грошового забезпечення входить компенсація податку з доходів фізичних осіб, що утримано з суми щомісячного грошового забезпечення.
У зв`язку з вищенаведеним, позивач просить суд зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України сплатити на його користь середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 02.10.2025 до 16.10.2025.
Стислий виклад заперечень відповідача.
До суду надійшов відзив представника відповідача, в якому відповідач не погоджується з позовними вимогами з таких підстав.
Представник відповідача, з посиланням на положення законодавства та практику Верховного Суду, зазначає, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Представник відповідача вказує, що при вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
У зв`язку з наведеним, представник відповідача вказує, що відсоток невчасно виплаченого грошового забезпечення позивача (істотність частки) в порівнянні із всіх виплачених сум у день звільнення складає 77,1 %: (220395,33 грн. (сума виплати грошової компенсації за невикористанні дні щорічної основної відпустки за 2022-2025 рік та одноразову допомогу при звільненні)/ 285748,35 грн (сума всіх належних виплачених сум при звільненні) х 100).
Отже, на думку представника відповідача, сума (з урахуванням принципу співмірності) становить: 797,48 грн (середньоденний заробіток позивача) х 77,1 % х 14 (максимальна кількість днів затримки розрахунку, за якими робиться виплата, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП) = 8608,00 грн.
Враховуючи вищенаведене, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Стислий зміст відповіді на відзив.
Не погоджуючись з доводами відповідача наведеними у відзиві на позовну заяву, позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідач у відзиві керується приписами ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року. Крім цього, за твердженням позивача, відповідач обґрунтовує свої доводи правовими висновками Верховного Суду, згідно яких, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України.
Проте, за твердженням позивача, наведений у відповідних постановах Верховного Суду підхід щодо критеріїв способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований урахуванням попередньої редакції ст.116 та ст.117 КЗпП України, а тому такий підхід наразі не є актуальним.
Процесуальні дії у справі.
Суд ухвалою від 07 листопада 2025 року прийняв до розгляду позовну заяву, відкрив провадження у справі, вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до ст.262 КАС України, встановив сторонам строки для надання заяв по суті, витребував з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ):
докази проходження ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (копії наказів про зарахування до списків та виключення зі списків, тощо);
довідку про середній розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , обчислений виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому було звільнено позивача, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1992 №100;
довідку про повну суму грошового забезпечення, що виплачене ОСОБА_1 під час звільнення із обов`язковим зазначенням складових грошового забезпечення та дати здійснення такої виплати;
інформацію про наявність у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) статусу розпорядника бюджетних коштів або перебування на фінансовому забезпеченні в іншій військовій частині.
Зазначені вище докази надані до суду відповідачем разом з відзивом на позовну заяву 17.11.2025.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини у справі.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 17.12.2019 №579-ОС зараховано у списки особового складу та на всі види забезпечення сержанта ОСОБА_1 (П-030877).
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби від 01.10.2025 №743-ОС, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення старшого сержанта ОСОБА_1 (П-030877).
Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 01 жовтня 2025 року.
Відповідно до Архівної відомості за період з січня 2025 р. по грудень 2025 р. №1474-7662 щодо ОСОБА_1 , сума виплати при звільненні виплаченої позивачу становить 285748,35 грн.
Згідно з Довідкою про доходи ОСОБА_1 , заробітна плата позивача за два місяці, що передували звільненню, складає:
за серпень 2025 – 24323,20 грн;
за вересень 2025 – 24323,20 грн.
Сторонами не заперечується, що 01.10.2025 відповідач сплатив на користь ОСОБА_1 65353,02 грн.
Відповідно до витягу із застосунку «Приват24», 16.10.2025 Військова частина НОМЕР_1 сплатила на картковий рахунок ОСОБА_1 – 220395,33 грн.
22 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до начальника НОМЕР_2 прикордонного загону із заявою про виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок за період з 02.10.2025 до 16.10.2025.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно зі ст.1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 №95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Президією Верховної Ради Української РСР 30.06.1961 (далі – Конвенція), термін заробітна плата означає незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Частиною 2 статті 12 Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про суми, нараховані і виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
За змістом статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
З огляду на вищевказані норми законодавства питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні особи з військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні викладався, зокрема, у постановах Верховного Суду від 02.02.2023 у справі № 460/10582/21, від 14.07.2022 у справі № 620/3095/20, від 28.10.2020 у справі №240/222/20, від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 09.10.2020 у справі №580/3988/19, від 03.08.2021 у справі № 580/278/19.
Отже, в цьому випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Також у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст. 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливу відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця. Відшкодування ж передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Враховуючи, що повний розрахунок із позивачем проведено не у день його виключення зі списків особового складу 01.10.2025, а 16.10.2025 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Отже, період затримки розрахунку при звільненні, в цьому випадку, з 02.10.2025 (наступний день після звільнення) до 15.10.2025 (останній день затримки перед днем виплати).
Суд не погоджується з визначенням позивачем 16.10.2025 як останнього дня порушення відповідачем обов`язку щодо своєчасної виплати заробітної плати. Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_5 (Військова частина НОМЕР_1 ) здійснив повний розрахунок із позивачем – 16.10.2025. Відтак, останнім днем, у який відповідач не виконав обов`язок щодо своєчасного розрахунку з позивачем, є саме 15.10.2025.
Середній заробіток визначається за правилами, закріпленими у Порядку, затвердженому постановою КМУ №100.
Згідно з п.2 Порядку, затвердженого постановою КМУ №100, середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до п.8 Порядку, затвердженого постановою КМУ №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до абз.2 п.7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Згідно з Довідкою про доходи ОСОБА_1 , заробітна плата позивача за два місяці, що передували звільненню, складає:
за серпень 2025 – 24323,20 грн;
за вересень 2025 – 24323,20 грн.
З огляду на викладене, середньоденний заробіток позивача має бути розрахований з урахуванням 61 календарних днів (кількість днів у серпні-вересні 2025 року) і складає – 797,48 грн.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові по справі від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Випадки та критерії зменшення компенсації за несвоєчасний розрахунок сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно ураховувати:
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Спираючись на вказані критерії, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19 розвинув вказані висновки з урахуванням специфіки відносин, що виникають під час проходження публічної служби та визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Так, у пунктах 58-60 Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів ч.1 ст.117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Отже, для цілей обчислення компенсації за несвоєчасний розрахунок встановленню підлягає:
розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, обчислений за правилами, передбаченими Порядком, затвердженим постановою КМУ № 100;
загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат;
частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат;
частку коштів, яку не було виплачено позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат.
Тобто в даному випадку стягненню на користь позивача підлягає такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах по справі №560/5923/24 від 27.03.2025 року, по справі № 620/7207/24 від 24.04.2025 року.
Судом встановлено, що загальна сума виплати позивачу при звільненні становить 285748,35 грн.
Відсоток несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала позивачу при звільненні становить 77,1% (220395,33 грн/285748,35 грн).
З урахуванням вищенаведеного, виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача здійснити обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02.10.2025 до 15.02.2025 у такий спосіб:
13 х 797,48 грн = 10367,24 грн х 77,1% = 7993,14 грн, що становить 77,1% суми виплати, яка мала бути нарахована на день виключення зі списків особового складу.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість та наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача шляхом:
визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2025 до 15.10.2025;
стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2025 до 15.10.2025 у розмірі 7993,14 грн.
Суд зазначає, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.
Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.
Суд звертає увагу, що позивачем не заявлено позовних вимог про стягнення компенсації сум податку з доходів фізичних осіб. Відтак, питання щодо нарахування та виплати такої компенсації не є предметом судового розгляду в межах цієї справи та не підлягає вирішенню судом, оскільки суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог відповідно до принципу диспозитивності адміністративного судочинства, а також з огляду на правову позицію, зазначену у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, позовна заява підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, наявні підстави для стягнення з відповідача суми сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 грн.
Інші доводи відповідача по суті спірних правовідносин суд вважає спростованими вищенаведеними висновками.
Керуючись ст. 2, 5, 6, 72, 77, 90, 120, 139, 241-246, 255, 258, 262, 293, 295 КАС України, суд 
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2025 до 15.10.2025.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2025 до 15.10.2025 у розмірі 7993,14 грн.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Дмитро БАБЕНКО