ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/7401/24 Головуючий суддя І інстанції Петрова Н. М.
Провадження № 22-ц/818/127/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги представника Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» – адвоката Клименка Тараса Васильовича та представника ОСОБА_1 – адвоката Шафоростова Валентина Олександровича на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 березня 2025 року у справі № 642/7401/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» в особі свого представника за довіреністю, в порядку самопредставництва юридичної особи - Памірського Максима Анатолійовича, засобами Електронного суду звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором № 489837-КС-001 про надання кредиту від 13.02.2024 у розмірі 82 523,60 грн, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту – 19 000,00 грн; суми прострочених платежів за процентами – 60 673,60 грн; суми прострочених платежів за комісією – 2 850,00 грн, а також сплаченого судового збору в розмірі 2 422,40 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 13.02.2024 між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 489837-КС-001 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
13.02.2024 ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направило ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти Договір № 489837-КС-001 про надання кредиту.
У цей ж день ОСОБА_1 прийняв (акцептував) зазначену пропозицію (оферту) щодо укладення Договору № 489837-КС-001 про надання кредиту на умовах, визначених офертою.
ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направило ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор на номер телефону НОМЕР_1 , зазначений позичальником у анкеті в особистому кабінеті, який був введений та відправлений боржником.
Таким чином, між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 489837-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до пункту 1 кредитного договору ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надало позичальнику грошові кошти у розмірі 19 000 грн на засадах строковості, поворотності та платності, а позичальник зобов`язався повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених кредитним договором та Правилами надання грошових коштів у кредит.
Згідно з умовами кредитного договору сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою.
Пунктом 2 кредитного договору передбачено, що протягом строку кредитування проценти за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитом, наявний на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом з урахуванням дня видачі кредиту та дня його повернення згідно з Графіком платежів.
Згідно з пунктом 3 кредитного договору встановлено графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов кредитного договору.
Позивач зазначив, що ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі та надало позичальнику грошові кошти у розмірі 19 000 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_2 , зазначену ним при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті, що підтверджується Довідкою про видачу коштів (або платіжним дорученням).
Відповідно до пункту 5.1 Правил, які згідно з пунктом 10 кредитного договору є його невід`ємною частиною, обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом з урахуванням умов кредитного договору.
Таким чином, проценти за користування кредитом щоденно нараховуються на неповернену суму кредиту, станом на початок доби, з першого дня перерахування суми кредиту позичальнику і до закінчення строку дії Договору про надання кредиту (включно), тобто протягом усього строку кредитування.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, станом на 14.11.2024 у нього утворилася заборгованість за Договором № 489837-КС-001 про надання кредиту в загальному розмірі 82 523,60 грн, яка складається з:
суми прострочених платежів по тілу кредиту – 19 000,00 грн; суми прострочених платежів за процентами – 60 673,60 грн; суми прострочених платежів за комісією – 2 850,00 грн., що стало підставою для звернення до суду з позовною заявою.
Крім того, одночасно з поданням позовної заяви до суду позивачем було заявлено клопотання про витребування доказів, а саме: витребування у АТ «Універсал Банк» інформації, що містить банківську таємницю, а саме письмових доказів, які підтверджують або спростовують факт випуску банківської картки № НОМЕР_2 та відкриття відповідного банківського рахунку на ім`я ОСОБА_1 , а також письмових доказів у вигляді виписок про рух коштів за рахунком, відкритим для обслуговування зазначеної банківської картки, за період з 13.02.2024 по 30.07.2024.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 березня 2025 року позовні вимоги ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за Договором № 489837-КС-001 про надання кредиту від 13.02.2024 у розмірі 46 590,00 грн, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту – 19 000,00 грн; суми прострочених платежів за процентами – 27 590,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА»судовий збір у розмірі 1 367,69 грн.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» – адвокат Клименко Т.В. подав апеляційну скаргу, яку в подальшому було доповнено, у якій він просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами у розмірі 33 083,60 грн та комісії за надання кредиту у розмірі 2 850,00 грн, а також ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 35 933,60 грн, із здійсненням відповідного розподілу судових витрат у цій справі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи.
Вказує, що суд першої інстанції безпідставно ототожнив проценти за користування кредитом, нараховані в межах строку дії кредитного договору, з процентами як мірою відповідальності, що суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17.
Наголошує, що проценти у сумі 60 673,60 грн були нараховані виключно в межах строку дії договору як плата за правомірне користування кредитними коштами та не є штрафною санкцією.
Зазначає, що умовами Договору № 489837-КС-001 передбачено застосування стандартної процентної ставки у разі порушення позичальником графіка платежів, а відповідач свої зобов`язання не виконав.
Вказує, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір процентів та відмовив у стягненні комісії у сумі 2 850,00 грн, попри те, що такі умови були погоджені сторонами.
Наголошує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, поданим позивачем, унаслідок чого дійшов помилкових висновків щодо відсутності підстав для стягнення 35 933,60 грн.

Крім того, з апеляційною скаргою звернувся представник ОСОБА_1 – адвокат Шафоростов В.О., у якій він просить повністю скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Зазначає, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт укладення кредитного договору № 489837-КС-001 від 13.02.2024. Надані паперові копії електронних документів не підтверджують отримання відповідачем одноразового ідентифікатора, його належність саме ОСОБА_1 та факт використання при підписанні договору відповідно до вимог статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Позивач не надав доказів верифікації, ідентифікації відповідача та цілісності електронних документів, що унеможливлює встановлення факту їх підписання саме відповідачем. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 910/1162/19 та від 19.01.2022 у справі № 202/2965/21.
Вказує, що позивач також не довів факт надання кредитних коштів відповідачу. Надана інформаційна довідка не є первинним бухгалтерським документом, а виписка з банківського рахунку лише підтверджує зарахування коштів, але не містить відомостей про перерахування їх саме позивачем та на виконання спірного договору. Розрахунок заборгованості є одностороннім аналітичним документом і не може підтверджувати ані факт отримання кредиту, ані його розмір, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.03.2020 у справі № 703/3063/18.
Звертає увагу, що оскаржуване рішення ухвалене у судовому засіданні 14 березня 2025 року за відсутності відповідача та його представника, які з поважних причин не мали можливості взяти участь у судовому засіданні, про що суд першої інстанції був завчасно повідомлений.
Крім того, зазначає, що відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України докази понесення відповідачем витрат на правничу допомогу у справі в суді апеляційної інстанції будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення, а попередній розрахунок таких витрат не перевищує двох мінімальних заробітних плат. Також апелянт просив звільнити відповідача від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на підставі ч. 5 ст. 356 ЦПК України та п. 13 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про судовий збір» як учасника бойових дій.

Представник позивача у додаткових поясненнях заперечує доводи апеляційної скарги відповідача та зазначає, що кредитний договір є належно укладеним, а вимоги позову – обґрунтованими.
Щодо укладення кредитного договору в електронній формі позивач вказує, що кредитний договір № 489837-КС-001 від 13.02.2024 був укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідно до статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Електронний договір прирівнюється до письмового, а його допустимість як доказу не може заперечуватись лише через електронну форму. Позивач посилається на те, що відповідач пройшов процедуру авторизації на сайті товариства через особистий кабінет та здійснив акцепт оферти, використавши одноразовий пароль, направлений йому через СМС.
Щодо підтвердження направлення одноразового ідентифікатора зазначається, що одноразовий ідентифікатор був надісланий відповідачу на номер телефону, вказаний ним під час реєстрації, та введений ним для підтвердження підписання договору. Таким чином, позивач вважає, що укладення договору підтверджене належними доказами, а доводи відповідача про відсутність підпису – необґрунтовані.
Щодо ідентифікації відповідача та доказів укладення договору позивач посилається на те, що ним подано візуальну форму послідовності дій клієнта (хронологію дій в інформаційній системі), яка відображає всі етапи укладення договору. Такі документи, за позицією позивача, можуть підтверджувати факт підписання електронного договору.
Щодо доводів про ненадання кредитних коштів позивач стверджує, що відповідач самостійно подав заявку на отримання кредиту через сайт, вказав реквізити банківської картки, а після підписання договору кредитні кошти були перераховані. Позивач вважає, що отримання коштів підтверджується матеріалами справи, а відповідач не надав доказів зворотного.
Позивач посилається на численні постанови Верховного Суду та апеляційних судів, у яких зазначено, що підписання договору одноразовим ідентифікатором є належним способом укладення електронного кредитного договору.
У завершенні додаткових пояснень позивач просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Частинами 1 та 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, проте апеляційну скаргу представника відповідача слід залишити без задоволення, з таких підстав.
Згідно з п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду у повній мірі не відповідає.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» довело належними та допустимими доказами укладення між сторонами кредитного договору та отримання ОСОБА_1 кредитних коштів зі сплатою процентів за їх користування. Проте суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження суми процентів, заявлених до стягнення у розмірі 60 673,60 грн, у зв`язку з чим визнав обґрунтованими до стягнення проценти за користування кредитом у розмірі 27 590,00 грн. Крім того, суд відмовив у стягненні заборгованості за комісією за надання кредиту у розмірі 2 850,00 грн, визнавши таку вимогу нікчемною, оскільки позивач, встановивши щомісячну комісію за обслуговування кредиту, не визначив перелік послуг, за які вона стягується, а матеріали справи не містять доказів погодження сторонами обсягу таких послуг.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у стягненні частини заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, водночас в іншій частині судове рішення є законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Сторони в апеляційних скаргах навели низку доводів, які колегія суддів перевіряє в межах, визначених ст.367 ЦПК України.

Насамперед апеляційний суд оцінює доводи представника відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Так, у доводах апеляційної скарги адвокат Шафоростов В.О. зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене 14 березня 2025 року за відсутності відповідача та його представника, які нібито з поважних причин не мали можливості взяти участь у судовому засіданні, про що суд першої інстанції був завчасно повідомлений.
Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 26 листопада 2024 року позовну заяву ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 53-54).
07 лютого 2025 року представник відповідача – адвокат Шафоростов В.О. звернувся до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України (а.с. 95-99), у задоволенні якого ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2025 року було відмовлено (а.с. 101-103).
14 березня 2025 року представник відповідача повторно звернувся з аналогічним клопотанням про зупинення провадження у справі (а.с. 117-121), яке ухвалою суду того ж дня залишено без задоволення. Судом також було роз`яснено про недопустимість зловживання процесуальними правами та безпідставного затягування чи перешкоджання розгляду справи (а.с. 123-125).
Відповідач ОСОБА_1 та його представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України, повторно не з`являлися у судові засідання 23 грудня 2024 року, 23 січня 2025 року, 24 лютого 2025 року та 14 березня 2025 року, а також не скористалися своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, хоча їм було достеменно відомо про перебування справи на розгляді суду.
При цьому представник відповідача тричі подавав клопотання про відкладення розгляду справи, хоча, як зазначено судом першої інстанції, дати судових засідань узгоджувалися завчасно (а.с. 77-78, 85-87, 114-116).
Відповідно до частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, а згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України у разі неповідомлення суду про причини неявки або ненадання доказів її поважності така неявка вважається безпідставною.
Суд також враховує положення статті 44 ЦПК України, відповідно до яких учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання такими правами, зокрема шляхом подання заяв, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи, не допускається.
Аналіз норм цивільного процесуального законодавства свідчить, що процесуальний закон не зобов`язує суд враховувати поважність причин повторної неявки відповідача, що узгоджується з принципом диспозитивності цивільного судочинства.
Крім того, справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, а відповідно до статті 275 ЦПК України така справа має бути розглянута протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження.
З урахуванням наведеного, а також того, що відповідач та його представник безпідставно затягували розгляд справи та не подали відзиву на позовну заяву чи заперечень проти позовних вимог ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА», суд першої інстанції правомірно, керуючись статтею 279 ЦПК України, розглянув справу за наявними матеріалами.
Інші доводи апеляційної скарги представника відповідача стосуються застосування норм матеріального права та підлягають перевірці судом апеляційної інстанції.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 13.02.2024 ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направило ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти Договір № 489837-КС-001 про надання кредиту (а.с. 30-34).

13.02.2024 ОСОБА_1 прийняв (акцептував) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору № 489837-КС-001 про надання кредиту на умовах, визначених офертою (а.с. 35-39).

ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направило ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-1931 на номер телефону, зазначений позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті, який боржником було введено та відправлено (а.с. 20).

13.02.2024 між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 489837-КС-001 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» (а.с. 10-14).

За умовами цього Договору ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надало ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 19 000,00 грн на засадах строковості, поворотності та платності, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним у порядку й на умовах, визначених кредитним договором та Правилами надання споживчих кредитів. Тип кредиту – кредит. Строк кредиту – 24 тижні. Стандартна процентна ставка за кредитом – 2,00000000 % на день, фіксована. Знижена процентна ставка – 1,15159869 % на день, фіксована. Комісія за надання кредиту – 2 850,00 грн. Загальний розмір наданого кредиту – 19 000,00 грн. Строк дії договору – до 30.07.2024. Орієнтовна загальна вартість кредиту – 49 440,00 грн. Загальні витрати за кредитом – 30 440,00 грн. Орієнтовна реальна річна процентна ставка – 9 211,09 % (п. 2 Договору).

Пунктом 3.2 кредитного договору передбачено, що протягом строку кредитування проценти за кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитом, наявний на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом залежно від дотримання позичальником графіка платежів.

Пунктом 3.2.3 кредитного договору сторони на момент його укладення встановили графік платежів, припускаючи, що позичальник дотримуватиметься його умов і застосовуватиметься знижена процентна ставка (зворот а.с. 10).

Відповідно до пункту 5.1 Правил, які згідно з пунктом 10 кредитного договору є його невід`ємною частиною, обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом з урахуванням умов Кредитного договору.

Таким чином, проценти за користування кредитом щоденно нараховуються на неповернену суму кредиту станом на початок доби з першого дня перерахування суми кредиту позичальнику до закінчення строку дії Договору про надання кредиту (включно), тобто протягом усього строку кредитування.

Пунктом 7 Договору передбачено, що позичальник ознайомлений з договором про надання кредиту та Правилами, повністю розуміє всі його умови, їх зміст, суть і обсяг зобов`язань, вважає їх справедливими та погоджується неухильно їх дотримуватися, укладаючи Договір із вільним волевиявленням.

Отже, відповідач, підписуючи зазначений Договір, прийняв та погодився з його умовами, а сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов правочину.

З копії паспорта споживчого кредиту судом встановлено, що ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надало ОСОБА_1 кредит у сумі 19 000,00 грн строком на 24 тижні безготівковим шляхом протягом трьох робочих днів шляхом перерахування коштів на банківську картку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 , зазначену під час заповнення анкетних даних в особистому кабінеті (а.с. 28), що також підтверджується копією інформаційної довідки № 574/11 від 15.11.2024 (а.с. 29).
Згідно з випискою по особовому рахунку, наданою АТ «Універсал Банк» на підставі ухвали суду від 26.11.2024 за період з 13.02.2024 по 30.07.2024, 13.02.2024 було зараховано переказ на картковий рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 , у розмірі 19 000,00 грн, що свідчить про надання позивачем відповідачу кредитних коштів (а.с. 70-74).

З огляду на те, що ОСОБА_1 належним чином не виконував зобов`язання, станом на 14.11.2024 у нього утворилася заборгованість за Договором № 489837-КС-001 від 13.02.2024 у розмірі 82 523,60 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом – 19 000,00 грн, за процентами – 60 673,60 грн, за комісією – 2 850,00 грн, штрафні санкції – 0 грн (а.с. 18-19, зворот а.с. 27).

Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом така форма для договорів цього виду не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
За частиною першою статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах і який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин також вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронній формі визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною і вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила оферту, відповіді про її прийняття в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення оферти в мережі Інтернет або в інших інформаційно-комунікаційних системах. Така пропозиція може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом відсилання до нього, за умови надання адресатові безперешкодного доступу до відповідних документів.
Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 525 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобов`язання є неприпустимою.
За частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

В апеляційній скарзі представник відповідача ставить під сумнів факт укладення кредитного договору та надання кредитних коштів ОСОБА_1 . Водночас колегія суддів вважає ці доводи безпідставними з огляду на наведене нижче.

З наданого позивачем алгоритму укладення кредитного договору вбачається, що без ознайомлення з Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» подальше укладення електронного кредитного договору на сайті є неможливим. Отже, заповненням анкети-заяви відповідач підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту та засвідчив, що він був повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що, підписавши кредитний договір за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатора, ОСОБА_1 погодився з визначеними у ньому умовами кредитування, зокрема щодо тіла кредиту та розміру процентів за користування ним.
Таким чином, 13.02.2024 між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 був укладений Договір № 489837-КС-001 про надання кредиту.
Укладення договору підтверджується пропозицією (офертою) позивача та прийняттям (акцептом) відповідача, а також підписом відповідача одноразовим ідентифікатором UA-1931, надісланим на номер телефону НОМЕР_1 , зазначений позичальником у анкеті в особистому кабінеті, який був введений та відправлений останнім.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно зі вказаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати обов`язкові реквізити.
Разом з цим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що банківська виписка має статус первинного документа та може слугувати належним доказом заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором.
До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц та від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц.
Згідно з випискою по особовому рахунку, наданою АТ «Універсал Банк» на підставі ухвали суду від 26.11.2024 за період з 13.02.2024 по 30.07.2024, 13.02.2024 на картковий рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 , було зараховано переказ у розмірі 19 000,00 грн, що свідчить про надання позивачем відповідачу кредитних коштів.
Матеріали справи не містять доказів на спростування вказаної виписки.
Таким чином, з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, суд першої інстанції не мав підстав вважати, що факт отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 19 000,00 грн не доведено.

Поряд із цим колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у стягненні частини заборгованості за процентами за користування кредитними коштами.
За умовами Договору № 489837-КС-001 від 13.02.2024 ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надало ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 19 000,00 грн на засадах строковості, поворотності та платності, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним у порядку й на умовах, визначених кредитним договором та Правилами надання споживчих кредитів. 
Тип кредиту – кредит. Строк кредиту – 24 тижні. Стандартна процентна ставка – 2,00000000 % на день, фіксована. Знижена процентна ставка – 1,15159869 % на день, фіксована. Загальний розмір наданого кредиту – 19 000,00 грн. Строк дії договору – до 30.07.2024. Орієнтовна загальна вартість кредиту – 49 440,00 грн. Загальні витрати за кредитом – 30 440,00 грн. Орієнтовна реальна річна процентна ставка – 9 211,09 % (п. 2 Договору). 
Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість за Договором № 489837-КС-001 від 13.02.2024 становить 82 523,60 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом – 19 000,00 грн, за процентами – 60 673,60 грн, за комісією – 2 850,00 грн. 
Суд першої інстанції частково відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом, виходячи з того, що нараховані позивачем проценти нібито перевищують строк користування кредитом. Нарахування процентів за період з 13.02.2024 по 14.11.2024 у розмірі 60 673,60 грн судом було визнано таким, що не відповідає максимальному розміру процентів, зазначеному у розділі 3 «Порядок та умови надання кредиту» Договору № 489837-КС-001, оскільки вони були нараховані після закінчення строку дії договору, тобто після 30.07.2024.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як передбачено ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок нарахування процентів встановлюються договором. Якщо договором не визначено розмір процентів, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
При цьому положення абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України щодо щомісячної виплати процентів застосовується лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення строку, визначеного договором, або у разі пред`явлення позичальнику вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця на нарахування процентів припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Вказана правова позиція підтверджена постановою Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії кредитного договору, укладеного між сторонами, закінчився 30.07.2024. 
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 30.07.2024 заборгованість за відсотками за користування кредитом складала 60 673,60 грн і надалі не нараховувалася (а.с. 19). 
Відповідно до умов кредитного договору встановлено знижену процентну ставку у розмірі 1,15159869 % на день та стандартну процентну ставку у разі порушення позичальником графіка платежів – 2,00000000 % на день, яка застосовується лише у межах строку дії кредиту. 
Таким чином, відповідач був ознайомлений з розміром процентної ставки та погодився з нею, а відповідно до наданого розрахунку заборгованості, нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору не здійснювалося.
Разом з цим, відповідно до пункту 3.2 кредитного договору, протягом строку кредитування проценти за кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитом, що існує на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом залежно від дотримання позичальником графіка платежів. 
З пункту 3.2.3 кредитного договору вбачається, що проценти за користування кредитом, погоджені сторонами, на загальну суму 27 590,00 грн розраховані з урахуванням відповідного часткового погашення заборгованості за тілом кредиту протягом строку кредитування. За таким же принципом визначена орієнтовна загальна вартість кредиту у сумі 49 440,00 грн. 
Отже, з аналізу умов договору, а саме визначеного графіку платежів та погоджених умов нарахування процентів, а також з урахуванням того, що відповідачем протягом всього строку користування кредитом не здійснювалося погашення заборгованості за тілом кредиту та процентами, до стягнення підлягає заборгованість за відсотками у розмірі 60 673,60 грн, нарахована у межах строку дії договору.

Розглядаючи обґрунтованість рішення суду першої інстанції у частині відмови у стягненні комісії, суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком та виходить із наступного.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не більше одного разу на місяць, а також у разі зміни істотних умов договору про споживчий кредит, включаючи випадки, коли така зміна відбувається внаслідок настання умов, визначених таким договором, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє споживачу інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства та договором про споживчий кредит.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. 
З урахуванням наведеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11 і частини п`ятої статті 12 Закону.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, провадження № 61-7416св20. 
Нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання якого недійсного не потрібне рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин не породжує цивільних прав та обов`язків. Позовна вимога про визнання нікчемності такого правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. У разі наявності спору щодо наслідків недійсного правочину суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині рішення застосовує норми матеріального права для підтвердження або спростування нікчемності правочину. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц. 
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що зміст правочину – це сукупність умов, викладених у ньому. Зміст правочину має відповідати вимогам приватно-правових норм, які встановлюють імперативні правила, і не суперечити вимогам цивільного законодавства чи інших нормативно-правових актів. Такі висновки Верховний Суд виклав у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, ґрунтуючись на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» є фінансовою установою (а.с. 40) та має ліцензію на діяльність фінансової компанії з правом надання послуги – надання коштів та банківських металів у кредит (а.с. 21-22, 26-27).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх послуг, пов`язаних з обслуговуванням кредиту, які надаються відповідачу, та за які фінансова установа встановила комісію.
Також ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» не надало доказів щодо наявності, переліку таких послуг та їх погодження зі споживачем під час укладення кредитного договору. 
Відповідно, положення кредитного договору про обов`язок позичальника сплатити комісію за надання кредиту є нікчемними згідно з частинами першою та другою статті 11 та частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 зроблено наступні висновки: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатися з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною або окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги і заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи; виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту – це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія, як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту, не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику; така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому ці дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15.
Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою дискримінаційними та суперечать моральним засадам суспільства.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 677/1535/15, від 21 липня 2021 року у справі № 751/4015/15, від 15 грудня 2021 року у справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року у справі № 640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц.
Крім того, у п.п. 31.29 та 32.8 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 496/3134/19 від 13 липня 2022 року зазначено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11 та частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи те, що позичальнику встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, Велика Палата дійшла висновку, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Пунктом 2.5 кредитного договору встановлено комісію за надання кредиту у розмірі 2 850,00 грн, тобто фактично передбачено плату позичальника за послугу, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».
При цьому, з аналізу змісту зазначеного пункту договору вбачається, що сплату відповідної комісії кредитодавець покладає на позичальника, попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь фінансової установи.
Враховуючи наведене, оскільки відповідачу було встановлено плату за послуги, які за законом повинні надаватися безоплатно, апеляційний суд дійшов висновку, що положення кредитного договору, укладеного між сторонами, про обов`язок позичальника сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 2 850,00 грн є нікчемними. Згідно з графіком платежів ця сума розподілена на три платежі (838,00 грн, 1 056,80 грн та 655,20 грн), які повинні були сплачуватися у терміни, визначені графіком щомісячних платежів за кредитним договором.
Відтак нарахування позивачем заборгованості за комісією за Договором № 489837-КС-001 від 13.02.2024 у розмірі 2 850,00 грн є безпідставним та задоволенню не підлягає, що правильно встановив суд першої інстанції.
Однак при цьому суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове стягнення процентів за користування кредитом, неправильно врахував розрахунок заборгованості та невірно розрахував і стягнув проценти.
Таким чином, відповідно до розрахунку заборгованості, проценти за період з 13.02.2024 по 30.07.2024 становлять 60 673,60 грн, у зв`язку з чим суд дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову щодо цієї вимоги. Отже, рішення в оскаржуваній частині ухвалено помилково та необґрунтовано, а тому воно підлягає скасуванню в цій частині.
Відповідно до пунктів 3 та 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення в частині вирішення спору щодо стягнення процентів за користування кредитом не відповідає встановленим обставинам справи, апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню в зазначеній частині. При цьому апеляційну скаргу представника відповідача необхідно залишити без задоволення, так як викладені в ній доводи не знайшли свого підтвердження.
Згідно з частинами першою та тринадцятою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, такий суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» підлягають задоволенню частково – на 96,55 %, сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 338,83 грн (2 422,40 грн ? 96,55 %) підлягає стягненню з ОСОБА_1 (а.с. 1).
За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4 059,69 грн (а.с. 255).
Оскільки у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Шафоростова В.О. щодо звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги було відмовлено, відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 2 906,88 грн (а.с. 284).
Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги в апеляційному суді задоволено на 96,55 %, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме 3 919,63 грн (4 059,69 грн ? 96,55 %).
З огляду на те, що апеляційні вимоги відповідача залишено без задоволення, стягнення судового збору з позивача не проводиться.
З урахуванням викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6 258,46 грн (2 338,83 грн + 3 919,63 грн).
Керуючись ст.ст. 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Шафоростова Валентина Олександровича – залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» – адвоката Клименка Тараса Васильовича – задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 березня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за кредитним договором у заявленому обсязі скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Збільшити розмір заборгованості за процентами за Договором № 489837-КС-001 про надання кредиту від 13.02.2024, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (код ЄДРПОУ 41084239, місцезнаходження: м. Київ, б. Лесі Українки, буд. 26, оф. 411) з 27 590,00 грн до 60 673,60 грн.

Змінити у справі розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» судові витрати у справі у розмірі 6 258,46 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 12 лютого 2026 року.

Головуючий суддя   В.Б. Яцина
Судді колегії    О.В. Маміна

Ю.М. Мальований.