ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

12 лютого 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/11829/25
Головуючий у першій інстанції – Маринченко О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/439/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В., 
учасники справи: 
позивач – Акціонерне товариство «Облтеплокомуненерго»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 30 жовтня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- 
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2025 року Акціонерне товариство «Облтеплокомуненерго» (далі по тексту - АТ «Облтеплокомуненерго») звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість: за отримані послуги з централізованого опалення/послуг з постачання теплової енергії в сумі 18895,77 грн за період з 01.02.2019 по 31.05.2025; заборгованість за отримані послуги з централізованого постачання гарячої води/послуги з постачання гарячої води в сумі 153,18 грн за період з 01.02.2025 по 31.05.2025; заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування за послугу з постачання теплової енергії в сумі 856,74 грн за період з 01.11.2021 по 31.05.2025, заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування за послугу з постачання гарячої води в сумі 47,68 грн за період з 01.02.2025 до 31.05.2025 та стягнути судовий збір у розмірі 3028 грн.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що АТ «Облтеплокомуненерго» надає населенню м. Чернігова послуги з централізованого опалення/послуги з постачання теплової енергії та централізованого постачання гарячої води/послуги з постачання гарячої води. 
Позивач зазначав, що з 01.11.2021 набрали чинності Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 № 1022, та Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання гарячої води, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 1182, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 № 1023. 
Вказував, що позивачем опубліковано текст публічних договорів приєднання про надання послуги з постачання теплової енергії та про надання послуги з постачання гарячої води на офіційному сайті http://new.teplo.cn.ua, який знаходиться у відкритому доступі. Фактом приєднання споживача до умов договору згідно з пунктом 4 Типового індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема, надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги. 
Посилався, що будинок АДРЕСА_1 підключений до об`єднаної системи централізованого опалення. Будинок обладнано комерційним приладом обліку теплової енергії. У квартирі АДРЕСА_2 цього будинку встановлено квартирні засоби розподільчого обліку гарячої води та розподільний (індивідуальний) прилад обліку споживання теплової енергії. У разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги з централізованого опалення згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі квартири. 
Зазначав, що плата за абонентське обслуговування нараховується всім споживачам, однак відповідачем в добровільному порядку не сплачена, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, тому позивач звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.10.2025 позов АТ «Облтеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Облтеплокомуненерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення/послуги з постачання теплової енергії за період з 01.02.2019 до 31.05.2025 у сумі 18895,77 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Облтеплокомуненерго» заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води/послуги з постачання гарячої води за період з 01.02.2025 до 31.05.2025 у сумі 153,18 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Облтеплокомуненерго» заборгованість за абонентське обслуговування за послуги з постачання теплової енергії за період з 01.11.2021 до 31.05.2025 у сумі 856,74 грн
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Облтеплокомуненерго» заборгованість за абонентське обслуговування за послуги з постачання гарячої води за період з 01.02.2025 до 31.05.2025 у сумі 47,68 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Облтеплокомуненерго» 3028 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не спростовано правильності нарахувань позивачем за надані послуги та суму заборгованості, а також врахував те, що відповідачем порушено зобов`язання щодо обов`язкової оплати в установлені строки наданих позивачем послуг, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості підлягають задоволенню.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не додано жодного примірника договору, укладеного у письмовій чи електронній формі та /або заяви про приєднання споживача та те, що 23.12.2005 ОСОБА_1 з дотриманням вимог ЦКУ укладено чинний договір з АТ «ОТКЕ» про надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, який діє і до цього часу, оскільки договір від 23.12.2005 не припинений/не розірваний, він продовжує діяти.
Вважає, що позивач не навів фактів та не надав доказів, які б унеможливлювали своєчасне звернення до суду з позовом, не довів, яким чином карантинні обмеження, воєнний стан завадили йому своєчасно вчиняти відповідні процесуальні дії.
Зазначає, що загальний розмір боргу за опалення суперечить наданим відповідачем доказам. Позивачем не надано жодних розрахунків (деталізації) боргу, тому невідомо, які саме послуги входили у розділ «постачання т/е». 
Звертає увагу на те, що споживачем, для спростування доводів позивача, надано докази (вибірково квитанції за вказаний період 2019-2021) про застосування ним Методики № 315, до набрання чинності типових договорів у редакції Постанови КМУ № 830, тобто позивач у період 2019-2021 порушував умови договору і права споживача, у заяві ним не зазначено жодної інформації про порушення споживачем конкретних вимог Методики або умов договору у попередній редакції, не мотивував свою заяву вказаною Методикою.
Наголошує на тому, що під час розгляду справи встановлено, що будинок не був підключений до зовнішніх мереж, а т/е виробляється АТ «ОТКЕ» на автономному газовому обладнанні в межах цього будинку. Незрозуміло, як дане обладнання перейшло у власність АТ «ОТКЕ», адже воно належить всім мешканцям будинку і невідомо в який спосіб, за яких обставин, ким було відчужено АТ «ОТКЕ».
Вказує, що судові витрати, вже закладено позивачем до повної собівартості і відповідно до тарифу, як на т/е, так і тарифу на гарячу воду, а отже такі витрати (судовий збір) не можуть бути повторно стягнуті зі споживача, в разі надання комунальних послуг у сфері теплопостачання.
Зауважує, що суд прийняв рішення керуючись виключно на припущенні вини відповідача і унеможливив встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме - факт отримання чи не отримання відповідачем послуг, саме в тій кількості, на якій наполягає позивач.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційних скарг та додані до них матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що АТ «Облтеплокомуненерго» є виконавцем послуг з централізованого опалення/постачання теплової енергії та централізованого постачання гарячої води/постачання гарячої води для суб`єктів усіх форм власності (а.с. 99-103).
За матеріалами справи, АТ «Облтеплокомуненерго» є власником автоматизованої модульної котельні з водогрійними котлами на базі проточних газових водонагрівачів, яка знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу рухомого майна № 003_2006 від 19.01.2006 (а.с. 132).
Будинок АДРЕСА_1 , обладнаний комерційним приладом обліку теплової енергії, про що свідчать копія акту прийняття в експлуатацію вузла теплової енергії № Н-11103101 (а.с. 118), копія свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки від 01.09.2023 № 283 (чинне до 01.09.2027) (а.с. 119).
У квартирі АДРЕСА_3 , встановлено квартирні засоби розподільчого обліку гарячої води та розподільний (індивідуальний) прилад обліку споживання теплової енергії, отже відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення/постачання теплової енергії та централізованого постачання гарячої води/постачання гарячої води, які надаються позивачем за адресою: АДРЕСА_4 .
Судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.07.2020 в справі № 750/5852/20 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Облтеплокомуненерго» заборгованість за послуги з централізованого теплопостачання за період з 01.04.2017 до 31.01.2020 у сумі 6878,79 грн та 210,20 грн у відшкодування судового збору.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.08.2020 вказаний судовий наказ – скасовано.
Судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.10.2023 в справі № 750/14796/23 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Облтеплокомуненерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.02.2020 до 31.07.2023 у сумі 15776,55 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Облтеплокомуненерго» 268,40 грн у відшкодування судового збору.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 31.10.2023 вказаний судовий наказ – скасовано.
Задовольняючи позов АТ «Облтеплокомуненерго», суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не спростовано правильності нарахувань позивачем за надані послуги та суму заборгованості, а також врахував, що відповідачем порушено зобов`язання щодо обов`язкової оплати в установлені строки наданих позивачем послуг, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості підлягають задоволенню.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють, враховуючи наступне.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
За змістом приписів ч. 2 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).
Положеннями ч. 1 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» регламентовано, що договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.
Відповідно до ч. 3 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір про надання комунальних послуг укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк.
Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.
Згідно із положеннями ст. 66, 67, 68, 162 ЖК України плата за користування житлом / квартирна плата / обчислюється виходячи із загальної площі квартири, а плата за комунальні послуги / водопостачання, газ, та інші послуги / береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами у відповідності до кількості проживаючих в житловому приміщенні осіб, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця.
Відповідно п. 18 Постанови КМУ № 830 від 21.08.2019 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» (далі по тексту – Правила), плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.
Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Згідно п. 20 Правил, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа.
Пунктами 32, 33 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 830 від 21.08.2019, визначено, що плата за послугу розраховується виходячи з розміру встановленого тарифу та обсягу спожитої послуги, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства. Плата виконавцю за індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем складається з: плати за послугу, визначеної відповідно до цих Правил та Методики розподілу, що розраховується виходячи з розміру затвердженого уповноваженим органом тарифу та обсягу її споживання; плати за абонентське обслуговування, визначеної виконавцем, розмір якої не може перевищувати граничного розміру, встановленого Кабінетом Міністрів України; плати за технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної послуги, що визначається окремим договором між виконавцем та співвласниками багатоквартирного будинку. Плата за послугу, абонентське обслуговування та плата за обслуговування, поточний ремонт внутрішньобудинкової системи теплопостачання багатоквартирного будинку вноситься споживачем виконавцю щомісяця однієї сумою в порядку та розмірах, визначених договором. При цьому виконавець забезпечує деталізацію інформації щодо структури плати у рахунках споживачів. У разі коли співвласники багатоквартирного будинку самостійно не обрали однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», та/або не дійшли згоди з виконавцем про розмір плати за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, плата виконавцю за індивідуальним договором складається з плати за послугу та плати за абонентське обслуговування.
З врахуванням викладеного правильним є висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 є споживачем комунальних послуг, які надаються АТ «Облтеплокомуненерго» за адресою: АДРЕСА_4 . Згідно розрахунків суми боргу у неї наявна заборгованість: за отримані послуги з централізованого опалення/послуг з постачання теплової енергії в сумі 18895,77 грн за період з 01.02.2019 по 31.05.2025 (а.с. 8); заборгованість за отримані послуги з централізованого постачання гарячої води/послуги з постачання гарячої води в сумі 153,18 грн за період з 01.02.2025 по 31.05.2025 (а.с. 9); заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування за послугу з постачання теплової енергії в сумі 856,74 грн за період з 01.11.2021 по 31.05.2025 (а.с. 10); заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування за послугу з постачання гарячої води в сумі 47,68 грн за період з 01.02.2025 до 31.05.2025 (а.с. 11).
Будинок АДРЕСА_1 , обладнаний комерційним приладом обліку теплової енергії, про що свідчить копія акту прийняття в експлуатацію вузла теплової енергії № Н-11103101, копія свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки від 01.09.2023 № 283 (чинне до 01.09.2027).
У квартирі АДРЕСА_3 , встановлено квартирні засоби розподільчого обліку гарячої води та розподільний (індивідуальний) прилад обліку споживання теплової енергії. 
Права споживачів житлово-комунальних послуг визначені у ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Кожний мешканець будинку є споживачем житлово-комунальних послуг. Їх основний перелік є вичерпним і чітко визначеним вказаним Законом, що введено в дію у травні 2019 року.
За новим розподілом до комунальних належать: послуги з постачання та розподілу природного газу, електричної та теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, поводження з побутовими відходами, до житлових послуг з управління багатоквартирним будинком.
Закон в цілому окреслив нові аспекти функціонування даної сфери. Крім запровадження моделі договірних відносин між виконавцями та споживачами, було чітко визначено права та обов`язки усіх учасників правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг.
Законом також чітко визначено перелік обов`язків індивідуальних та колективних споживачів житлово-комунальних послуг.
Відповідач, як власник квартири, що знаходиться у житловому багатоповерховому будинку, за положеннями ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», є споживачем саме комунальних послуг, як це визначено вказаним Законом. 
За цих обставин, суд першої інстанції, з`ясовуючи характер спірних правовідносин, правильно керувався нормами зазначеного Закону, який регулює спірні правовідносини.
Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 02.03.2018 № 106 затверджено Публічному акціонерному товариству «Облтеплокомуненерго» коефіцієнти нормативної витрати теплової енергії на опалення місць загального користування в багатоквартирних будинках м. Чернігова згідно з додатком, зокрема, за адресою: пр-т Перемоги, 114, м. Чернігів – 12, 1 (а.с. 128-131).
Також, рішеннями виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 03.11.2021 № 662, від 03.11.2022 № 536, від 03.11.2023 № 709, від 30.09.2024 № 650 встановлені розміри тарифів на послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, що надаються споживачам АТ «ОТКЕ» (а.с. 12).
З 01.11.2021 договірні відносини між позивачем та відповідачем урегульовані Типовим індивідуальним договором про надання послуг з постачання теплової енергії.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» споживачам, приміщення яких оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами - розподілювачами теплової енергії/вузлами розподільного обліку витрати теплоносія (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), обсяг спожитої теплової енергії визначається за їхніми показаннями відповідно до методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, але не менше мінімальної частки середнього питомого споживання теплової енергії серед інших споживачів у будівлі відповідно до пункту 5 частини другої цієї статті;
показання приладів - розподілювачів теплової енергії використовуються при розподілі виключно за умови, що такими приладами оснащено не менш як 50 відсотків опалювальних приладів (крім розташованих у приміщеннях (місцях) загального користування багатоквартирних будинків) у будівлі;
для споживачів, приміщення яких оснащені вузлами розподільного обліку, розподілене питоме споживання теплової енергії в розрахунку на 1 квадратний метр площі (1 кубічний метр об`єму) квартири (іншого приміщення) не може становити менше мінімальної частки питомого споживання теплової енергії, яка визначається згідно з методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства;
обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, визначається за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого нежитлового приміщення, яке є самостійним об`єктом нерухомого майна) або за рішенням співвласників будівлі - за іншим принципом, визначеним цією методикою.
Розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби здійснюється відповідно до Розділу IV Методики.
Обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалювальних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень.
У разі відсутності у виконавця розподілу комунальних послуг даних щодо площ МЗК та допоміжних приміщень та/або даних щодо трубопроводів внутрішньобудинкової системи опалення у підвалах, техпідпіллях та на горищах, то обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення, може бути визначений спрощено: як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі/будинку (п.8 розділу).
Разом з тим Розділом VI Методики № 315 встановлено вимоги щодо мінімального споживання теплової енергії у опалювальному приміщенні з приладом обліку, а саме для споживачів, приміщення яких оснащені приладами розподільного обліку теплової енергії, розподілене питоме споживання теплової енергії в рахунку на 1 квадратний метр площі (1 кубічний метр об`єму) квартири (іншого приміщення) не може становити менше мінімальної частки питомого споживання теплової енергії. Мінімальна частка середнього питомого споживання теплової енергії на опалення визначається для опалювальних приміщень, оснащених приладами розподільного обліку теплової енергії. Цією часткою перевіряються додержання теплового режиму в цих приміщеннях протягом опалювального періоду, в яких не допускається зниження температури повітря більше ніж на 4°С від нормативної температури внутрішнього повітря. Якщо опалювальне приміщення спожило менший обсяг теплової енергії, визначений за показаннями приладів обліку теплової енергії, ніж визначений за мінімальною часткою середнього питомого споживання, такому приміщенню донараховується обсяг спожитої теплової енергії.
Мінімальна частка середнього питомого споживання теплової енергії дорівнює 50% від середнього питомого споживання теплової енергії на опалення приміщень.
Приписами п. 30 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, що Споживач вносить однією сумою плату виконавцю, яка складається з:
плати за послугу, визначеної відповідно до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830, Правил з надання послуги з постачання гарячої води та Методики розподілу, що розраховується виходячи з розміру затвердженого уповноваженим органом тарифу та обсягу її споживання; плати за абонентське обслуговування в розмірі, визначеному виконавцем, але не вище граничного розміру, визначеного Кабінетом Міністрів України, інформація про яку розміщується на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця http://new.teplo.cn.ua.
Переглядаючи справу, колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять даних, що договір про надання послуг з постачання теплової енергії з відповідачем укладався, проте враховує, що житлово-комунальні послуги за об`єктом надавались, тому між сторонами наявні фактичні договірні відносини.
Відтак, відсутність укладеного договору про надання послуг з постачання теплової енергії не виключає обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги, а у випадку ухилення від виконання такого обов`язку нести відповідальність в порядку, встановленому законом.
Таким чином, не є обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо того, що позивачем не додано жодного примірника договору, укладеного у письмовій чи електронній формі та / або заяви про приєднання споживача та те, що 23.12.2005 ОСОБА_1 з дотриманням вимог ЦКУ укладено чинний договір з АТ «ОТКЕ» про надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, який діє і до цього часу, оскільки договір від 23.12.2005 не припинений/не розірваний він продовжує діяти.
Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16.
Практика правозастосування правових норм у сфері оплати житлово-комунальних послуг є сталою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі № 712/8916/17, постанови Верховного Суду від 15.03.2018 року у справі № 401/710/15-ц, від 18.09.2019 року у справі № 369/3682/16-ц, від 07.02.2024 року у справі № 372/2236/21, від 20.11.2024 року у справі № 463/6799/18).
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що суд прийняв рішення керуючись виключно на припущенні вини відповідача і без встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме - факту отримання чи не отримання відповідачем послуг, саме в тій кількості, на якій наполягає позивач є необґрунтованими, оскільки за період надання позивачем послуг теплопостачання, який вказаний у позові, відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами звернення до позивача, як до постачальника теплової енергії із заявами щодо неотримання або отримання неналежної якості послуг з централізованого теплопостачання.
Крім того, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги щодо того, що загальний розмір боргу за опалення суперечить наданим відповідачем доказам, у зв`язку з тим, що позивачем не надано жодних розрахунків (деталізації) боргу, тому невідомо, які саме послуги входили у розділ «постачання т/е», оскільки в наданих позивачем розрахунках боргу, що наявні в матеріалах справи, деталізовані отримані послуги відповідачкою, а розрахунок заборгованості, наданий позивачем, відповідачем під час розгляду справи не був спростований, не надано до матеріалів справи і доказів оплати визначеної заборгованості в розрахунках, як не надано доказів проведення оплати, на які відповідач посилається у доводах апеляційної скарги.
Доводи про те, що позивач у період 2019–2021 років порушував умови договору та права споживача у зв`язку із застосуванням Методики № 315 до набрання чинності типовими договорами у редакції Постанови КМУ № 830, є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Водночас відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Факт подання вибіркових квитанцій за окремі періоди 2019–2021 років не є належним доказом неправильного розрахунку заборгованності, оскільки такі документи не спростовують правильності розрахунків та не підтверджують неправильності проведених нарахувань позивачем.
Також, твердження скаржника про те, що будинок не був підключений до зовнішніх мереж, а т/е виробляється АТ «ОТКЕ» на автономному газовому обладнанні в межах цього будинку не впливає на факт надання послуги з постачання теплової енергії, її споживання та обов`язок споживача здійснювати оплату відповідно до умов договору та вимог законодавства, враховуючи, що вказані доводи не підтверджені матеріалами справи, відповідачем надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, як не спростовано надання послуг та обов`язку їх оплати.
Посилання в апеляційній скарзі, що позивач не навів фактів та не надав доказів, які б унеможливлювали своєчасне звернення до суду з позовом, та не довів яким чином карантинні обмеження, воєнний стан завадили йому своєчасно вчиняти відповідні процесуальні дії не спростовує правильних висновків суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.07.2020 в справі № 750/5852/20 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Облтеплокомуненерго» заборгованість за послуги з централізованого теплопостачання за період з 01.04.2017 до 31.01.2020 у сумі 6878,79 грн та 210,20 грн у відшкодування судового збору. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.08.2020 вказаний судовий наказ – скасовано.
Судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.10.2023 в справі № 750/14796/23 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Облтеплокомуненерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.02.2020 до 31.07.2023 у сумі 15776,55 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Облтеплокомуненерго» 268,40 грн у відшкодування судового збору. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 31.10.2023 вказаний судовий наказ – скасовано.
Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Строк карантину неодноразово продовжувався.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Тобто карантин в Україні безперервно діяв у період з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Крім того, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб.
Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».
Законом України від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
У подальшому Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», які були затверджені Законами України «Про затвердження Указу Президента України» «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні продовжувався.
Тобто воєнний стан введений 24 лютого 2022 року триває дотепер.
Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором і Правилами, передбачається, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць.
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з вимогами про стягнення заборгованості: за послуги з централізованого опалення/послуги з постачання теплової енергії, яка утворилася з 01.02.2019; за послуги з постачання гарячої води/послуги з постачання гарячої води, яка утворилася з 01.02.2025, а також заборгованості за абонентське обслуговування за послугу з постачання теплової енергії, яка утворилася з 01.11.2021, за абонентське обслуговування за послугу з постачання гарячої води, яка утворилася з 01.02.2025.
Враховуючи, що пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України перебіг строку позовної давності продовжено на строк дії карантину, внесені до «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України зміни набули чинності з 02 квітня 2020 року, відповідно строк позовної давності щодо платежів не завершився, тому не є пропущеним.
З урахуванням пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться періоди з 01 лютого 2019 року та 01 листопада 2021 року.
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року в справі № 212/10834/21.
Крім того, з 24 лютого 2022 року і по теперішній час триває воєнний стан, на період дії якого також було продовжено, зокрема, і строки позовної давності за спірний період.
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстави для застосування строку позовної давності.
Крім того, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо судових витрат, а саме судового збору, який вже закладено позивачем до повної собівартості і відповідно до тарифу, як на т/е, так і тарифу на гарячу воду, а отже такі витрати (судовий збір) не можуть бути повторно стягнуті зі споживача, в разі надання комунальних послуг у сфері теплопостачання, оскільки дане твердження не узгоджується з нормами ЦПК України, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судовий збір»).
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Таким чином, розподіл судових витрат здійснюється за результатом розгляду справи по суті позовних вимог і не можуть включатися до розрахунків заборгованості за комунальні послуги. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 12.02.2026.
Головуючий Судді