РЕНІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Провадження № 2/510/411/26
Справа № 510/2002/23
01 квітня 2026 року м. Рені Одеської області
Ренійський районний суд Одеської області у складі: 
головуючого судді Гончарової-Парфьонової О.О.,
за участю секретаря Фурсової А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рені Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, - 
встановив:
Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина до складу якої увійшло право власності на земельну ділянку площею 0,08 га, яка надана ОСОБА_3 для дачного будівництва у с. Кирган. 
Однак, при зверненні позивача до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, у видачі свідоцтва їй було відмовлено, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що й стало підставою для звернення до суду.
Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні.
Відповідач у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про визнання позовних вимог та просив розглянути справу за його відсутності.
Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відносно виниклих правовідносин із спадкування, суд зазначає наступне.
Дійсно, як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане 01 березня 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ренійського району Одеської області, актовий запис № 48.
Оскільки спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року, виниклі спадкові правовідносини регулюються вимогами чинного на той час ЦК Української РСР в редакції чинній на час виникнення правовідносин із спадкування, а саме в редакції від 18 липня 1963 року.
Згідно ст. 525 ЦК Української РСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим — день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.
Отже, після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина.
Підстави спадкоємства визначені ст. 524 ЦК Української РСР, а саме, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. 
Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.
За життя, ОСОБА_3 заповіту не залишив, тому спадкування здійснювалось за законом.
Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
Таким чином, позивач ОСОБА_1 (донька спадкодавця), відповідач ОСОБА_2 (син спадкодавця) та ОСОБА_4 (донька спадкодавця), входять до кола першої черги спадкоємців за законом. 
З витребуваної спадкової справи, яка відкрита після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , встановлено, що ОСОБА_1 звернулась 03 серпня 1995 року до Ренійської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті батька ОСОБА_3 та видачу їй свідоцтва про право власності. 
В свою чергу, ОСОБА_4 також звернулась 27 серпня 1995 року до Ренійської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті батька ОСОБА_3 та видачу їй свідоцтва про право власності.
З довідки № 75 виданої виконавчим комітетом Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області 13 червня 2023 року, встановлено, що померлий ОСОБА_3 був зареєстрований один за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.
Об`єктом спадкового наступництва є спадщина (спадкове майно, спадкова маса), тобто вся сукупність прав та обов`язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою не є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб.
Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави, що передбачено ст. 560 ЦК Української РСР.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з дня відкриття спадщини, що визначено ст. 549 ЦК Української РСР.
Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, що передбачено ст. 548 ЦК Української РСР.
Згідно з пунктом 113 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 14 червня 1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву до державної нотаріальної контори про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР). 
Так, позивач та ОСОБА_4 прийняли спадщину у відповідності до ст. 549 ЦК Української РСР.
Відповідач в свою чергу, ніяких дій з прийняття спадщини не вчинив, не заперечує проти прийняття спадщини позивачем, про що свідчить його заява про визнання позовних вимог. 
Однак, при зверненні позивача до державної нотаріальної контори, у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно, про що видано відповідну постанову.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Констатуючи вищевикладене, судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини із спадкування за законом та враховуючи відмову нотаріусом позивачу в оформленні права на спадщину, остання для реалізації своїх спадкових справ скористалась винятковим способом захисту в судовому порядку.

Відносно належності земельної ділянки до складу спадщини.
Позивач при зверненні до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, зазначає, що згідно архівної копії рішення другої сесії ХХІІ скликання Долинської сільради народних депутатів від 13 грудня 1994 року «про передання безоплатно в приватну власність земельної ділянки для дачного будівництва у с. Кирган ОСОБА_3 », спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі ст. 67 Земельного кодексу України належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,08 га, яка розташована у с. Кирган.
Так, оскільки вищезазначене рішення було прийнято 13 грудня 1994 року, то правовідносини регулюються вимогами чинного на той час Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-XII (далі за текстом - ЗК), в редакції чинній на час виникнення правовідносин – станом на 22 червня 1993 року.
Згідно ч. 1 ст. 1 ЗК, земельні відносини в Україні регулюються цим Кодексом та іншими актами законодавства України і Республіки Крим, що видаються відповідно до нього.
За ч. 1 ст. 2 ЗК, відповідно до цільового призначення всі землі України поділяються на: землі сільськогосподарського призначення; землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення; землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі запасу. 
Власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування, що передбачено ст. 3 ЗК.
Згідно ст. 6 ЗК, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для дачного і гаражного будівництва. Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.
Так, спадкодавцю ОСОБА_3 за час життя на підставі ст. 67 ЗК, якою встановлено, що громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Розмір земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва не повинен перевищувати 0,1 гектара, будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара, передано земельну ділянку площею 0,08 га, яка розташована у с. Кирган.
Разом із тим, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється, що передбачено ст. 22 ЗК.
Розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Доказів того, що на момент смерті ОСОБА_3 , йому на підставі приватної власності належала спірна земельна, суду не надано. 
До 1999 року земельні правовідносини в Україні регулювалися Постановою Верховної Ради від 18 грудня 1990 року «Про земельну реформу», Декретом КМУ № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» та Земельним Кодексом України від 13 березня 1992 року, і виникало через встановлену державою процедуру приватизації, що завершувалася видачою державного акту.
Отже, оскільки на час смерті ОСОБА_3 не було державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,08 га, яка розташована у с. Кирган, то спадкові права на неї, у розмінні Цивільного кодексу УРСР 1963 року, не входили до спадкової маси, після смерті останнього.
Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).
Суду не надано доказів того, що позивач зверталась до органів місцевого самоврядування, з метою отримання права власності (державного акту) на спірну земельну ділянку та їй не було у цьому відмовлено.
Тобто, ОСОБА_1 , не вичерпавши можливості отримати державний акт у позасудовий спосіб, звернулась до суду, коли її права порушені не були. 

Відносно визначеного позивачем складу учасників справи.
26 жовтня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 жовтня 2023 року зазначену позовну заяву розподілену судді Сорокіну К.В.
Ухвалою суду від 11 грудня 2023 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання та в подальшому вчинені інші дії з розгляду зазначеної справи.
Ухвалою суду від 11 листопада 2024 року на підставі ст. 53 ЦПК України, залучено до участі у справі спадкоємця першої черги за законом – ОСОБА_4 , як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, та 04 квітня 2025 року здійснено допит свідків. 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 серпня 2025 року, внаслідок задоволення заяви про самовідвід судді Сорокіна К.В., цивільну справу розподілено судді Гончаровій-Парфьоновій О.О., а 17 листопада 2025 року позивачем надані уточнення до позовної заяви, згідно яких позивачем змінено предмет спору та визначено коло відповідачів, внаслідок яких виключено з складу учасників справи - ОСОБА_4 . 
Право особи на визначення складу сторін у спорі — це фундаментальний елемент диспозитивності в цивільному процесі. Позивач самостійно визначає відповідача, виходячи з власного розуміння порушення своїх прав. Суд не може примусово замінити відповідача, проте особа має право змінити сторони або залучити співвідповідачів у разі потреби.
Разом із тим, вирішуючи питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту, суд враховує баланс інтересів усіх учасників (в даному випадку – спадкоємців першої черги за законом), та надає оцінку добросовісності відповідача, який у разі задоволення позовних вимог може бути позбавлений своєї частки спадщини.
Відносно обраних позивачем способів доказування, суд зазначає, що оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), що передбачено ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України.
Так, хоча і визначений позивачем склад сторін за уточненою позовною заявою не включає спадкодавця першої черги за законом – ОСОБА_4 , враховуючи, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним для захисту порушеного права, що в свою чергу не тягне за собою порушення прав останньої з спадкування. 
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним для захисту порушеного права, а тому відмовляє у задоволенні позовних вимог. 
Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 7, 10, 12, 13, 18, 76, 81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно – відмовити.

Звернути увагу позивача, на те, що клопотання і заяви щодо відведення земельних ділянок, не вирішені на момент введення в дію Земельного кодексу України, реалізуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції у порядку та з додержанням вимог цього Кодексу.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено 10 квітня 2026 року.

Суддя          О.О. Гончарова-Парфьонова