ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/876/26 Справа № 203/4573/20 	  	Головуючий у першій інстанції:  Ханієва Ф. М. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого –    Красвітної Т.П., 
суддів:     Городничої В.С., Никифоряка Л.П.,
за участю секретаря   Марченко С.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська у складі судді Ханієвої Ф.М. від 28 травня 2024 року по справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «АССАФ», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Підберезна Наталія Віталіївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіна Вікторія Віталіївна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, припинення права власності та скасування записів про державну реєстрацію права власності,– 

В С Т А Н О В И Л А :
У грудні 2020 року Дніпровська міська рада звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що у реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади м. Дніпра є запис про об`єкт нерухомого майна – житловий будинок літ. А-4 на АДРЕСА_1 , який перебуває на балансі Комунального підприємства «Житлове господарство Кіровського району» Дніпровської міської ради. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2006 року, з урахуванням роз`яснень, внесених відповідно до ухвали цього ж суду від 20 липня 2007 року, у справі №12/167 за позовом ТОВ «АССАФ» до Дніпропетровської міської ради, треті особи - управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, Дніпропетровська дитяча музична школа №3, Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Кіровського району м. Дніпропетровська, про визнання права власності, визнано ТОВ «АССАФ» співвласником нежитлових приміщень, що розташовані на АДРЕСА_1 , площею 213,55 кв.м, що у процентному співвідношенні складає 59/100, що відповідає 126 кв. м, а частка Дніпропетровської міської ради – складає 41/100%, що відповідає 87,55 кв.м. Указані судові рішення були залишені без змін постановами Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24 березня 2011 року. Постановою Вищого господарського суду України від 25 серпня 2011 року у вказаній вище справі №12/167 постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24 березня 2011 року, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2006 року, а також постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24 березня 2011 року та ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 20 липня 2007 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2012 року, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26 квітня 2012 року та постановою Вищого господарського суду України від 19 липня 2012 року, у задоволенні позову ТОВ «АССАФ» до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на 59/100 частин нежитлового приміщення площею 213,55 кв. м на АДРЕСА_1 відмовлено. Позивач зазначив, що хоча 59/100 частин нежитлового приміщення площею 213,55 кв.м на АДРЕСА_1 є комунальною власністю територіальної громади м. Дніпра, але відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно нежитлове приміщення №53 на АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 , на підставі договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 (дарувальником) та ОСОБА_1 (обдаровуваним). Дніпровська міська рада вказує на те, що 59/100 частин нежитлового приміщення АДРЕСА_2 вибуло із комунальної власності територіальної громади за відсутності їхнього волевиявлення, а тому відповідно до положень статей 387, 388 ЦК України це майно повинно бути витребувано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради. Тому позивач просив:
витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади, в особі Дніпровської міської ради, 59/100 часток нежитлового приміщення №53, поз. 1-4 на цокольному поверсі в житловому будинку літ. А-4, загальною площею 233,0 кв. м, приямки літ. а1, а2, ганок літ. а3, за адресою по АДРЕСА_1 ;
припинити право власності на нерухоме майно, а саме 59/100 часток нежитлового приміщення №53 поз. 1-4 на цокольному поверсі в житловому будинку літ. А-4, загальною площею 233,0 кв.м, приямки літ. а1, а2, ганок літ. а3, за адресою: АДРЕСА_1 , та скасувати записи про державну реєстрацію права власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за наступними особами
- Товариством з обмеженою відповідальністю «АССАФ», дата внесення запису від 02.08.2007 року, реєстраційний номер майна: 19778791,
- ОСОБА_2 , дата внесення запису від 04.04.2011 року, реєстраційний номер майна: 19778791, 
та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за наступними особами: 
- ОСОБА_3 , номер запису про право власності 11011102 від 02.09.2015 року, внесений державним реєстратором – приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В., 
- ОСОБА_1 , номер запису про право власності: 11011969 від 02.09.2015 року, внесений державним реєстратором – приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В.
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року, у задоволенні позову Дніпровської міської ради відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що 59/100 частин нежитлового приміщення площею 213,55 кв. м на АДРЕСА_1 вибуло із володіння Дніпровської міської ради поза її волею на підставі судового рішення, яке у подальшому було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ТОВ «АССАФ» у визнанні права власності на це майно. Нинішній власник цього майна ОСОБА_1 набув права власності на нього за безвідплатним договором у особи, яка не мала права розпоряджатись ним. Також у процесі розгляду цієї справи відповідачем було подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності за поданим до них Дніпровською міською радою позовом (а. с. 125 т.1). Суди, встановивши, що датою порушення права Дніпровської міської ради є 16 лютого 2012 року, а позов подано до суду 11 грудня 2020 року, за відсутності поданого останнім клопотання про поновлення строку позовної давності, відмовили у задоволенні позову. 
Постановою Верховного Суду від 26 травня 2022 року касаційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Верховний Суд у вказаній вище постанові, зокрема, зазначив, що у порушення статей 89, 367 ЦПК України суди не надали належної оцінки доводам позивача та наданим ним доказам, що про порушення свого права Дніпровська міська рада дізналася у травні 2020 року, отримавши інформацію про право власності ОСОБА_1 на спірний об`єкт нерухомого майна з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 травня 2020 року, а також листа Департаменту по роботі з активами від 26 травня 2020 року (а. с. 35).
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2024 року позов міської ради задоволено частково. Вирішено витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради, 59/100 часток нежитлового приміщення №53, поз. 1-14 на цокольному поверсі в житловому будинку літ.А-4, загальною площею 233,0 кв.м, приямки літ.а{1}, а{2}, ганок літ.а{3}, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення 53. У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 22774,18 грн (а.с. 52-57 т.3). 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с. 79-84 т.3). 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що рішенням Дніпропетровської міської ради народних депутатів V сесії від 27.11.1991 року за №46 «Про комунальну власність Дніпропетровської міської ради народних депутатів» затверджено перелік об`єктів комунальної власності Дніпропетровської міської ради народних депутатів (а.с. 37-40 т.1). 
Відповідно до рішення виконкому міської ради №1057 від 23.05.2002 року «Про проведення інвентаризації майна підприємств, установ, організацій комунальної власності та формування реєстру об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська», нежитлове приміщення №53, площею 126,00 кв.м за адресою по АДРЕСА_3 належало до об`єкту комунальної власності територіальної громади міста Дніпра (а.с. 37-47 т. 1).
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2006 року по справі №12/167 було задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АССАФ» до Дніпропетровської міської ради, визнано ТОВ «АССАФ» співвласником нежитлових приміщень, площею 213,55 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . За змістом вказаного рішення судом було встановлено, що частка наймача, а саме: ТОВ «АССАФ» у процентному відношенні згідно з його витратами на виконання невід`ємних поліпшень, складає 59%, що відповідає 126 кв.м (а.с.48-49 т. 1).
Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 20 липня 2007 року за клопотанням ТОВ «АССАФ» було роз`яснено рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2006 року, а саме зазначено, що частка ТОВ «АССАФ» у нежитлових приміщеннях площею 213,55 кв. м, що розташовані на АДРЕСА_1 складає 59/100, що відповідає 126 кв. м, а частка Дніпропетровської міської ради – складає 41/100, що відповідає 87,55 кв.м (а. с. 50 т. 1).
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.04.2009 року, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 27.11.1991 року №46, за територіальною громадою міста Дніпропетровська, в особі Дніпропетровської міської ради, було зареєстроване право комунальної власності на нежиле приміщення №53, комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Кіровського району, за адресою по АДРЕСА_1 ; опис об`єкта: у житловому будинку літ. А-4 в цокольному поверсі частина нежитлового приміщення №53, поз. 1, 2, 3, 13, 14, 15, площею 107,0 кв. м, приямок літ. а1 (а.с. 51 т. 1).
Установлено, що 28 травня 2009 року між Управлінням комунальної власності Дніпропетровської міської ради (продавцем) та ТОВ «АССАФ» (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу №1468/Н, який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Якубою А.О. за реєстровим №2122, за умовами якого продавець продав за 994447,20 грн, а покупець придбав у житловому будинку літ. А-4 на цокольному поверсі частину нежитлового приміщення №53 поз. 1, 2, 3, 13, 14, 15 площею 107,0 кв.м, приямок літ. а1, за адресою: АДРЕСА_1 , що є власністю територіальної громади м. Дніпропетровська, на підставі свідоцтва про право власності від 16 квітня 2009 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради згідно рішення №46 від 27 листопада 1991 року (а.с. 52–53 т. 1). 
01 березня 2011 року між ТОВ «АССАФ» (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, який було посвідчено 01 березня 2011 року приватним нотаріусом ДМНО Підберезною Н.В. за реєстровим №478, за умовами якого ОСОБА_2 придбала нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою по АДРЕСА_4 , яке складається з літ.А-4 на цокольному поверсі нежитлового приміщення №53, поз.1-15, загально площею 233,0 кв.м, приямки літ. а1, а2, ганок літ. а3 (пункти 1, 2 договору) (а.с. 54 т.1). 
Майно, що відчужується за вказаним вище договором, належить продавцю на підставі:  - рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.03.2006 року по справі №12/167, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 20.11.2009 року; ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 20.07.2007 року по справі №12/167, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 20.11.2009 року; 
- договору купівлі-продажу №1468\Н, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А. від 28 травня 2009 року за реєстровим №2122, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 20.11.2009 року, про що комунальним підприємством «ДМБТІ» ДОР видано Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 24540682 від 23.11.2009 року, реєстраційний номер 19778791 (пункт 3 договору) (а.с.54 т. 1).
Постановами Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24 березня 2011 року у справі №12/167 залишено без змін рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2006 року та ухвалу цього суду від 20 липня 2007 року (а. с. 14–18 т. 1).
08 серпня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, який посвідчено приватним нотаріусом Підберезною Н. В. за реєстровим № 2552, за умовами якого ОСОБА_3 придбав вказане вище нежитлове приміщення, яке належало ОСОБА_2 (а. с. 55 т. 1).
Постановою Вищого господарського суду України від 25 серпня 2011 року у справі №12/167 постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24 березня 2011 року, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2006 року, а також постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24 березня 2011 року та ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 20 липня 2007 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області (а. с. 14–18 т. 1).
Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2012 року, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26 квітня 2012 року та постановою Вищого господарського суду України від 19 липня 2012 року, у задоволенні позову ТОВ «АССАФ» до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на 59/100 частин нежитлового приміщення площею 213,55 кв. м на АДРЕСА_1 , відмовлено (а. с. 19–27, 28–32, 33–34 т. 1). 
02 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір дарування нежилого приміщення, який посвідчено 02 вересня 2011 року приватним нотаріусом Кухтіною В.В., за реєстровим № 2795, за умовами якого ОСОБА_1 отримав в дарунок від ОСОБА_3 нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою по АДРЕСА_1 , яке складається з літ. А-4 на цокольному поверсі нежитлового приміщення №53 поз. 1-14, загальною площею 233,0 кв. м, приямки літ. а1, а2, ґанок літ. а3 (а. с. 56 т. 1). 
Судами встановлено, що на даний час власником спірного нежитлового приміщення за адресою по АДРЕСА_1 , яке складається з літ. А-4 на цокольному поверсі нежитлового приміщення №53 поз. 1-15, загальною площею 233,0 кв.м, приямки літ. а1, а2, ґанок літ. а3, є ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 02.09.2015 року, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №211207162 від 03 червня 2020 року та №373636145 від 10.04.2024 року (а.с. 12-13 т. 1, а.с. 40-43 т. 3). 
Згідно з частиною четвертою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).
Статтею 330 ЦК України визначено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права, однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким (постанова ВП ВС від 15.05.2019 року у справі №522/7636/14-ц, провадження №14-636цс18).
Статтею 327 ЦК України встановлено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.
Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. 
Згідно ч.ч.1, 2, 5, 6, 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку. 
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. 
Судом установлено, що ТОВ «АССАФ» набуло право власності на спірне нежитлове приміщення за двома самостійними правовими підставами - на підставі договору купівлі-продажу від 28.05.2009 №1468/Н, укладеного з територіальною громадою, в особі Дніпропетровської міської ради, а також на підставі рішення господарського суду, яким за товариством було визнано право власності на 59/100 часток спірного майна.
При цьому, за договором купівлі-продажу від 28.05.2009 ТОВ «АССАФ» набуло у власність чітко індивідуалізовану частину об`єкта – нежитлові приміщення №53 (поз. 1, 2, 3, 13, 14, 15), загальною площею 107,0 кв.м та приямок літ. а1. 
У подальшому рішення господарського суду, яке було однією з підстав набуття права власності, скасовано, а у задоволенні позову про визнання права власності відмовлено. Водночас, договір купівлі-продажу від 28.05.2009 №1468/Н недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, не розірваний та є чинним, що також підтверджується поясненнями представника позивача у судовому засіданні апеляційного суду 18 березня 2026 року. Позовна заява у даній цивільній справі доводів щодо нікчемності вказаного договору від 28.05.2009 — не містить.
З огляду на викладене, скасування судового рішення не має наслідком припинення права власності набутого на підставі іншої, самостійної та чинної правової підстави – договору купівлі-продажу, укладеного з належним власником майна. Таким чином, частина спірного об`єкта, площею 107,0 кв.м (поз. 1, 2, 3, 13, 14, 15 та приямок літ. а1) набута ТОВ «АССАФ» на законних підставах. 
Разом із тим, заявляючи вимогу про витребування 59/100 часток нежитлового приміщення №53, поз. 1-4 на цокольному поверсі в житловому будинку літ. А-4, загальною площею 233,0 кв. м, приямки літ. а1, а2, ганок літ. а3, за адресою по АДРЕСА_1 , позивач, зокрема, не взяв до уваги, що до складу вказаного об”єкту входить частина правомірно набута відповідачем на підставі договору купівлі-продажу (зокрема, поз. 1, 2, 3, приямок літ. А1); позивач не врахував, що на цей час вищевказаний об”єкт нерухомості є єдиним цілим, без виокремлення часток; не звернув увагу, що на цокольному поверсі в житловому будинку літ. А наявні приміщення поз. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, площа нежитлового приміщення №53 значно змінилась.
Позивач не надав належних та допустимих доказів, які б дозволяли встановити перелік, площу, конфігурацію приміщень на цокольному поверсі у будинку літ. А-4, які складали 59/100 за рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2006 року та ухвалою від 20 липня 2007 року у справі №12/167; судові рішення у вказаній справі №12/167 відповідної інформації не містять. 
Колегія наголошує, що позивач просив витребувати на свою користь 59/100 часток нежитлового приміщення загальною площею 233,0 кв.м. Разом з тим, згідно рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2006 року по справі №12/167 та ухвали від 20 липня 2007 року, які у подальшому були скасовані, за ТОВ «АССАФ» визнавалось право власності на 59/100 часток нежитлового приміщення загальною площею 213,55 кв. м (а.с.48-49, 50 т. 1). Наявність таких розбіжностей не обгрунтована позивачем; позивачем не зазначено розмір ідеальної частки, яка підлягає витребуванню від відповідача на час пред”явлення даного позову, враховуючи суттєве збільшення загальної площі вказаного об”єкту. 
При цьому позивач не скористався наданими процесуальними правами, зокрема, не заявив клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи з метою встановлення розміру ідеальних часток тощо. Викладене підтверджується матеріалами справи, протоколами та звукозаписами судових засідань. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи, що позов заявлений про витребування 59/100 часток нежитлового приміщення №53, поз. 1-4 на цокольному поверсі в житловому будинку літ. А-4, загальною площею 233,0 кв. м, приямків літ. а1, а2, ганок літ. а3, за адресою по АДРЕСА_1 , частина якого (зокрема, поз.1-3, приямок літ. а1) була набута ТОВ «АССАФ» правомірно за договором купівлі-продажу від 28.05.2009 №1468/Н; приймаючи до уваги відсутність належних та допустимих доказів ідентифікації частини майна (переліку приміщень, площі), яка була набута ТОВ «АССАФ» на підставі судового рішення та у подальшому подарована відповідачу; враховуючи ненадання доказів щодо розміру ідеальної частки, яка підлягає витребуванню на користь позивача, з урахуванням збільшення загальної площі об”єкту на цокольному поверсі у будинку літ. А-4, - колегія дійшла висновку про необгрунтованість та передчасність даного позову, про недоведеність підстав для витребування від ОСОБА_1 на користь територіальної громади, в особі Дніпровської міської ради, 59/100 часток нежитлового приміщення №53, а саме, як зазначено у позові, поз. 1-4 на цокольному поверсі в житловому будинку літ. А-4, загальною площею 233,0 кв. м, приямки літ. а1, а2, ганок літ. а3, за адресою по АДРЕСА_1 . 
Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав (постанова ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, провадження №14-208цс18, постанова ВП ВС від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц, провадження №14-256цс18, постанова ВП ВС від 13.07.2022 у справі №199/8323/19).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови ВП ВС та ВС від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, провадження №14-144цс18, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, провадження №12-187гс18, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, провадження №14-338цс18, від 02 липня 2019 року у справі №48/340, провадження №12-14звг19) .
Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року у справі №910/12525/20, неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. 
Судом було встановлено, що позовні вимоги про припинення права власності на спірне нерухоме майно та скасування записів про державну реєстрацію права власності за ТОВ «АССАФ», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 позивач звертає до відповідача, однак такі стосуються також третіх осіб, які не були залучені до участі у справі у якості співвідповідачів. Крім того, у зв`язку зі смертю, з числа учасників справи – третіх осіб було виключено ОСОБА_3 . 
З огляду на вищевикладене, колегія дійшла висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його порушеного права, шляхом пред`явлення до відповідача позовних вимог про припинення права власності та скасування записів про державну реєстрацію права власності третіх осіб на спірне нерухоме майно, адже задоволення відникаційного позову про витребування майна є достатнім та дієвим засобом захисту. Зазначене є самостійною підставою для відмови у позові в цій частині. 
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, наведений у постановах від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17). 
Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, питання щодо пропуску (дотримання) позивачем строку позовної давності не вирішується. 
Частиною першою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд також вийшов за межі заявлених позовних вимог, адже позивач не просив витребовувати на його користь 59/100 часток нежитлового приміщення №53, поз. 5-14 на цокольному поверсі в житловому будинку літ.А-4 за адресою по АДРЕСА_1 . 
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 24224 (двадцять чотири тисячі двісті двадцять чотири) грн 00 коп. (а.с. 85, 112 т.3). 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, суд, –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити. 
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2024 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
У задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, припинення права власності та скасування записів про державну реєстрацію права власності – відмовити. 
Стягнути з Дніпровської міської ради (код ЄДРПОУ 26510514) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 24224 (двадцять чотири тисячі двісті двадцять чотири) грн 00 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

Л.П. Никифоряк