Справа № 350/957/25
Номер провадження 2/350/36/2026

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 березня 2026 року  селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд   Івано-Франківської області

у складі :
головуючого судді      Бейка А.М.,
секретаря судового засідання    Маєвської С.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, треті особи Державна Казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними діями працівника поліції,
з участю сторін:
заявника        ОСОБА_1 ,
представника відповідача (в режимі відеоконференції) Самібратової Д.О.,
суд, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із уточненою позовною заявою до Департаменту патрульної поліції третя особа: Державна Казначейська служба України в якій просить стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь позивача 23333,36 грн. матеріальну шкоду та 100000,00 грн. моральної шкоди, судові витрати віднести за рахунок відповідача.
Свої уточнені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.06.2025 постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 02.06.2025 у справі № 199/5011/25 провадження відносно нього за ч. 1 ст. 130 КУпАП було закрито у зв`язку з відсутністю складу правопорушення через грубе порушення інспектором ОСОБА_2 процедури огляду на стан сп`яніння та вимог ст. 266 КУпАП. Внаслідок протиправних дій працівника поліції позивач, який є капітаном та заступником командира батальйону, зазнав матеріальних збитків у сумі 23333,36 грн, що включають 10800 грн витрат на пальне для триразових поїздок до суду з місця дислокації у м. Добропілля до м. Дніпра та 12533,36 грн упущеної вигоди через неможливість виконання бойових завдань та втрату відповідних виплат у дні судових засідань. Крім того, позивач просить стягнути 100000 грн моральної шкоди, оскільки неправомірне публічне звинувачення у присутності безпосереднього командира та підлеглих дискредитувало його як офіцера, завдало значних душевних страждань, принизило його честь, гідність та бойовий авторитет.
Представник Департаменту патрульної поліції 08.08.2025 року подала відзив, у якому просить відмовити в задоволенні позову, вважаючи вимоги безпідставними. Заперечення обґрунтовані тим, що під час виконання завдань за бойовим розпорядженням ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у водія ОСОБА_1 було виявлено ознаки сп`яніння, проте він під відеофіксацію неодноразово відмовився від огляду на місці та в медзакладі. Відповідач зазначає, що направлення на огляд поліцейський не складав, а висновок лікарні про тверезість отримано позивачем самостійно з порушенням вимог ст. 266 КУпАП щодо присутності поліцейського. Також у відзиві наголошено, що позивач не надав жодного доказу наявності шкоди та не довів, у чому саме виражалися його страждання, а посадові особи патрульної поліції не є суб`єктами відповідальності в розумінні ст. 1176 ЦК України.
Позивач ОСОБА_1 27.08.2025 року подав до суду відповідь на відзив, у якому зазначає, що доводи відповідача містять необґрунтовані припущення та спотворене тлумачення фактів, якими фактично ставиться під сумнів законність судового рішення. Позивач вказує на очевидну процесуальну невідповідність, оскільки направлення на медичний огляд відбулося раніше за фактичну зупинку транспортного засобу, а наданий відеозапис має ознаки втручання та монтажу. На переконання позивача, риторика представника відповідача є неприпустимою та спрямованою на знецінення постанови суду, що підриває авторитет судової влади. Позивач вважає, що задоволення позову в повному обсязі є єдиним справедливим способом відновлення його порушеного права та честі бойового офіцера.
Представник Департаменту патрульної поліції 24.09.2025 року подала заперечення на відповідь на відзив, у якому зазначила, що 01.04.2025 у місті Добропілля поліцейськими під час виконання бойового розпорядження ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » було виявлено водія ОСОБА_1 з ознаками сп`яніння, який на камеру відмовився від огляду на місці та у медзакладі, у зв`язку з чим стосовно нього складено протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Правомірність дій поліції підтверджується відеозаписами, які долучені до заперечення, а твердження позивача про тиск і свавілля повністю спростовуються ними. Відповідач наголошує, що позивач не надав доказів неправомірності дій працівників поліції, наявності шкоди чи причинного зв`язку, що виключає підстави для задоволення позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Позивач 17.12.2025 року подав письмові пояснення, у яких зазначив, що безпідставне складання протоколу супроводжувалося публічним звинуваченням у присутності командира та підлеглих, що є принизливим для офіцера та підриває його службовий авторитет. ОСОБА_1 вказав, що як заступник командира батальйону з тилу він зазнав глибоких моральних страждань, перебував у стані постійного психологічного напруження та був змушений неодноразово переривати виконання бойових завдань для захисту честі й гідності у суді. Позивач наголосив, що закриття справи лише формально відновило його права, але не усунуло репутаційних втрат і не нівелювало приниження, яке стало відомим у військовому колективі. Також він підкреслив, що заявлена сума у розмірі 100 000 грн є для нього виключно формою справедливої сатисфакції, яку він має намір спрямувати на потреби свого підрозділу, а загальний розмір матеріальної шкоди в сумі 24 025,80 грн є документально підтвердженим і прямим наслідком незаконних дій працівника поліції.
Представник Департаменту патрульної поліції 16.01.2026 року подала додаткові пояснення, у яких зазначила, що доводи позивача про відсутність факту зупинки спростовуються відеозаписом з нагрудної камери поліцейського № 472178, де зафіксовано зупинку ТЗ «Mitsubishi L200» д.н.з. НОМЕР_1 01.04.2025 у м. Добропілля. Відповідач наголосив на недійсності медичного висновку № 147, оскільки огляд проведено позивачем самостійно з порушенням ст. 266 КУпАП. Також вказав, що відеозаписом зафіксовано відмову водія від проходження огляду на стан сп`яніння як на місці, так і в медзакладі. Крім того, представник пояснив, що норми ст. 266-1 КУпАП не виключають відповідальність військовослужбовців за ст. 130 КУпАП на загальних підставах. З огляду на правомірність дій поліції та відсутність доказів заподіяння шкоди, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими.
Також представник Департаменту патрульної поліції 16.02.2026 року подала до суду додаткові пояснення, у яких зазначила, що після ознайомлення з аргументами позивача вважає за потрібне надати пояснення, оскільки позивач долучив до позовної заяви постанову суду по справі № 199/5011/25 як доказ неправомірності дій поліції, проте суд дуже поверхньо дослідив відеозапис та дійшов помилкового висновку, тоді як на відео чітко зафіксовано відданість, професіоналізм, злагодженість дій та дотримання всіх діючих нормативно-правових актів працівником поліції. Представник зауважив, що складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права, а також підкреслив, що факт настання будь-якої шкоди через ніби-то протиправні дії поліцейського не доведений жодними належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим просив прийняти рішення, яким буде відмовлено в задоволенні позову позивачу в повному обсязі.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив. Додатково зазначив, що безпідставне звинувачення у перебуванні в стані сп`яніння під час виконання бойових завдань завдало йому моральних страждань які виразилися у тому, що події відбувалися у присутності його безпосереднього командира та підлеглих.
У судовому засіданні представник відповідача Самібратова Д.О. проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні. Вказала на відсутність доказів завдання реальної матеріальної шкоди та підкреслила, що саме по собі закриття справи про адмінправопорушення не свідчить про протиправність дій поліцейських. Також наголосила на безпідставності вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння йому душевних страждань, а заявлений розмір відшкодування є необґрунтованим та неспівмірним.
Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Судом встановлено, що постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 02.06.2025 у справі № 199/5011/25 провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
У вказаній постанові зазначено, що оскільки матеріалами відеозапису та медичним висновком підтверджено порушення поліцейським процедури огляду ОСОБА_1 , що виявилося у незабезпеченні його доставки до закладу охорони здоров`я після отриманої згоди та фактичному спровокуванні водія на відмову, то це само по собі унеможливлює притягнення особи до відповідальності, оскільки відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП.
Позивач в позовній заяві зазначає, що внаслідок протиправних дій працівника поліції позивач, який на той час був капітаном та заступником командира батальйону, зазнав матеріальних збитків у сумі 23333,36 грн, що включають 10800 грн витрат на пальне для триразових поїздок до суду з місця дислокації у м. Добропілля до м. Дніпра та 12533,36 грн упущеної вигоди через неможливість виконання бойових завдань та втрату відповідних виплат у дні судових засідань. Крім того, позивач просить стягнути 100000 грн моральної шкоди, оскільки неправомірне публічне звинувачення у присутності безпосереднього командира та підлеглих дискредитувало його як офіцера, завдало значних душевних страждань, принизило його честь, гідність та бойовий авторитет.
Відповідно до статті 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Згідно з частиною другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої 1176 ЦК України, інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відрізняються від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.
Отже, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19, провадження № 12- 53ге20, від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21, провадження № 12-28гс22).
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода, що спричинила порушення цивільного права, стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Складання протоколу - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Сам по собі протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18, провадження № 11- 284апп 19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 вказала, що дії відповідачів щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.
Факт складання поліцейським протоколу не вказує на фактичну вину особи в дорожньо-транспортній пригоді. Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19, адміністративне провадження №К/9901/8774/20.
Сам факт складання протоколу, якщо справа закрита за відсутності складу злочину, не є підставою вважати, що з моменту його складення особі завдано моральної шкоди. Суд повинен виходити з того, чи встановлено незаконність протоколу, яка визначається під час розгляду справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Суд під час розгляду адміністративної справи, встановлює, зокрема, чи відповідає протокол вимогам закону, чи його складено відповідно до статті 256 КУпАП, чи достатньо матеріалів та доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Таким чином, невідповідність протоколу вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, є самостійною підставою для закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Отже, складення протоколу патрульним поліцейським у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення може бути підставою для відшкодування шкоди лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через невідповідність протоколу вимогам закону або незаконними діями працівників поліції під час складання протоколу.
У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №312/262/18 зазначено, що складання протоколу про адміністративне правопорушення не притягненням особи до адміністративної відповідальності, оскільки відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом. У разі, якщо особа не надала належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, за відсутності накладеного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, немає підстав для відшкодування моральної шкоди.
У постанові від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не е фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.
Відповідно до приписів статті 284 КУпАП рішенням, що встановлює вину особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, є постанова про накладення адміністративного стягнення або застосування заходів впливу, умовою якої є визначення вини. У такому випадку для особи, вину якої встановлено, та до якої застосовано, зокрема, адміністративне стягнення, настають негативні наслідки.
Наявність або відсутність вини особи встановлюється лише під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення, а не під час складання протоколу.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі №266/94-ВР.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативнорозшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22 зробила висновок, що поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону №266/94-ВР. У разі закриття справи про адміністративне правопорушення, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України, а положення статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР не є застосовними.
Отже, з урахуванням наведених норм, суд приходить до висновку, патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, тому на неї та її працівників, які, зокрема, мають повноваження на складання протоколів, не можуть поширюватися норми статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
А тому, посилання Позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15 є помилковим та безпідставним, так як відносно Позивача не було завдано жодних незаконних рішень, дій чи бездіяльність органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Обов`язок доказування наявності шкоди та обґрунтування її розміру покладено на позивача відповідно до вимог статті 81 ЦПК України.
При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач повинен обґрунтувати, якими доказами підтверджується факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, а також надати до суду обґрунтований розрахунок суми моральної шкоди, яку він просить стягнути.
Проте, всупереч вищевказаним вимогам Позивачем не зазначено, у чому конкретно полягали фізичні, душевні або психічні страждання. Поряд з цим, розмір відшкодування моральної шкоди має визначатися залежно від характеру немайнових втрат, зокрема, враховуються ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Крім того, позивачем не наведено обґрунтованого розрахунку розміру моральної шкоди, яку він просить стягнути з відповідача.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватись принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди не повинен призводити до безпідставного збагачення. Таку правову позицію висловлено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 по справі №752/17832/14-ц.
Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі №918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обгрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.
Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Досліджена судом довідка №23405 від 18.11.2025 року про ненарахування майору ОСОБА_1 додаткової винагороди в сумі 13 225,80 грн за дні участі у суді підтверджує наявність матеріальних втрат позивача, проте не доводить вини відповідача. Оскільки складання протоколу за ст. 130 КУпАП є законною фіксацією обставин, а не остаточним рішенням, між діями поліції та фінансовими наслідками проходження позивачем військової служби відсутній прямий причинно-наслідковий зв`язок, оскільки виплата додаткової винагороди за Постановою КМУ №168 пов`язана виключно з фактичним виконанням бойових завдань. Відтак, підстави для стягнення цієї суми як збитків відсутні.
Оскільки дії управління патрульної поліції в містах Краматорськ та Слов`янськ управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції або його посадових осіб відносно ОСОБА_1 не визнавалися незаконними або протиправними жодним судовим рішенням, позивач з відповідною скаргою або позовом до суду не звертався, то відсутні підстави стверджувати, що моральна шкода, про яку зазначає позивач, має причинний зв`язок з діями співробітників патрульної поліції в містах Краматорськ та Слов`янськ управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції.
Більш того, до позовної заяви позивач не надав жодних належних та допустимих доказів у вигляді чеків, переліку обстежень чи виписного листа або будь-які інші документи на підтвердження завдання йому моральної шкоди. Також, не надано жодного доказу завдання матеріальної шкоди у вигляді транспортних витрат на пальне, для відвідування саме судових засідань при розгляді справи за ст.130 КУпАП, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позову  ОСОБА_1  до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, треті особи Державна Казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними діями працівника поліції – відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст судового рішення складено 23.03.2026 року.

Суддя         А.М.Бейко