П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/29603/25	

 	Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А. Дата і місце ухвалення: 08.12.2025р., м. Одеса 	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого – Ступакової І.Г.
суддів – Бітова А.І.
– Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу державного нагляду (контролю) в Одеській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, -

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відділу державного нагляду (контролю) в Одеській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №ОПШ052304 від 22.07.2025р.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що спірною постановою її незаконно притягнуто до відповідальності у вигляді застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17 000 грн. на підставі абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення ст. 48 цього Закону (відсутність при перевезенні вантажу товарно-транспортної накладної або іншого документу на вантаж, свідоцтва про реєстрацію, реєстраційних листків режиму праці та відпочинку, протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу). Позивач стверджувала, що вона не є автомобільним перевізником в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», тобто не є суб`єктом господарювання, що здійснює на комерційній основі перевезення вантажів транспортними засобами, не проводить діяльність у сфері надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом, у зв`язку з чим у неї не виникло обов`язку оформлення документів, передбачених ст.48 цього Закону. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №ОПШ052304 від 22.07.2025р.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відділу державного нагляду (контролю) в Одеській області Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, Державна служба України з безпеки на транспорті подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, не правильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення від 08.12.2025р. з ухваленням по справі нового судового рішення – про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що положеннями Закону України «Про автомобільний транспорт» на перевізника покладено обов`язок з забезпечення, а на водія – пред`явлення до перевірки документів, передбачених статтею 48 Закону. На момент проведення перевірки автомобіля марки RENAULT PREMIUM, державний номерний знак НОМЕР_1 , було встановлено відсутність на момент перевірки у водія щоденного реєстраційного листка режиму праці та відпочинку (тахокарта) за 21.06.2025р., свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу, протоколу перевірки технічного стану, товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документу на вантаж. При вирішенні спору суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність на момент проведення перевірки у ОСОБА_1 статусу автомобільного перевізника. Судом не надано належної правової оцінки посиланням відповідача на те, що під час проведення рейдової перевірки посадовим особам Укртрансбезпекн не було надано товарно-транспортну з відомостями про перевізника, як і не було надано тимчасовий реєстраційний талон, який би вказував на користувача транспортного засобу, відмінного від власника.
Апелянт стверджує про недоцільність посилання позивача на нібито перевезення вантажу для власних потреб, з огляду на те, що у даному випадку здійснювалось перевезення вантажу з використанням праці водія. Крім того, під час перевірки не надано жодних доказів, що вантаж, який перевозився, був вантажем позивача або належав водію. Зазначене дає підстави для висновку, що позивач фактично надавала послуги з перевезення вантажу належним йому транспортним засобом.
Посилається апелянт і на те, що при вирішенні спору судом першої інстанції не враховано положення постанови Кабінету Міністрів України від 14.11.2018р. №1197, якою затверджено Порядок внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів. Вказаним підзаконним нормативно-правовим актом, прийнятим на виконання вимог Закону України «Про автомобільний транспорт», чітко визначено, що для транспортних засобів, що перебувають, зокрема у користуванні у фізичних чи юридичних осіб, реєстраційним документом, наявність якого є обов`язковою згідно з вимогами статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», є тимчасовій реєстраційний талон на транспортній засіб.
Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що формування та збір документів для перевезення завершується на початку руху та всі документи щодо перевезення мають бути наявні у водія під час перевірки. Тобто, саме на місці зупинки (події) мають бути надані первинні документи, інші документи, на підставі яких здійснюється перевезення та саме на підставі них, а не складених в інший час документів та наявних поза місцем події, встановлюються фактичні обставини, зокрема, щодо перевізника. Носієм доказової інформації щодо встановлених таким чином обставин, є первинні документи контролю, що складаються контролюючим органом, акти, довідки — відповідно до зазначених вище правил і процедур, передбачених вищезгаданими профільними нормативно-правовими актами. У даному випадку, на місці події (зупинки) за наданими водієм транспортного засобу матеріалами та відомостями складено акт, який є носієм доказової інформації (доказової бази), та встановлено, що перевізником у даному випадку є позивач.
ОСОБА_1 подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. Позивач зазначає, що при вирішенні спору суд дійшов обґрунтованого висновку про притягнення ОСОБА_1 спірною постановою до відповідальності як власника транспортного засобу, а не як автомобільного перевізника. За своєю правовою природою штраф, який застосовується до автомобільних перевізників відповідно до ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», є адміністративно-господарським штрафом, а тому він може бути застосований виключно до суб`єкта господарювання, у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності у сфері автомобільного транспорту. Згідно сталої практики Верховного Суду автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб. Матеріали справи не містять будь-яких доказів, на підставі яких було б за можливе встановити, що ОСОБА_1 на момент проведення перевірки мала статус автомобільного перевізника в розумінні ст.1 Закону України «Про автомобільний транспорт». За таких обставин, у позивача не виникло обов`язку забезпечити водія транспортного засобу документами, передбаченими ст.48 Закону. 
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 22.05.2024р., ОСОБА_1 є власником транспортного засобу RENAULT PREMIUM, державний номерний знак НОМЕР_1 .
Уповноваженими особами відділу державного нагляду (контролю) в Одеській області під час проведення 21.06.2025р. рейдової перевірки транспортного засобу RENAULT PREMIUM, державний номер НОМЕР_1 , на автомобільній дорозі М-05 Київ-Одеса, км 452+811 було виявлено порушення, а саме: водій ОСОБА_2 , посвідчення водія НОМЕР_3 від 10.01.2024р., здійснював перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 Закону №2344-ІІІ. Зокрема, відсутній щоденний реєстраційний листок режиму праці та відпочинку (тахокарта) за 21.06.2025р., свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу, протокол перевірки технічного стану транспортного засобу, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж.
За наслідками перевірки складено акт №ОАР042063 від 21.06.2025р., який водій транспортного засобу ОСОБА_2 підписав із зауваженнями, зокрема, зазначив, що не здійснював комерційне перевезення.
02.07.2025р. відділом державного нагляду (контролю) в Одеській області направлено ОСОБА_1 запрошення на розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.
21.07.2025р. до відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області від ОСОБА_1 надійшли заперечення щодо акту №ОАР042063 від 21.06.2025р., в яких вона зазначила, що не є перевізником, тобто суб`єктом відповідальності в розумінні ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а отже не може нести відповідальність за порушення вимог законодавства в сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів. Стверджувала, що вантаж перевозився для власних потреб, з водієм транспортного засобу у трудових відносинах вона не перебуває. 
22.07.2025р., за наслідками розгляду матеріалів справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, відділом державного нагляду (контролю) в Одеській області Державної служби України з безпеки на транспорті прийнято постанову №ОПШ052304 про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17 000,00 грн.
Відповідно до вказаної постанови ОСОБА_1 допустила порушення ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за що передбачена абз.3 ч.1 ст.60 цього Закону.
Не погоджуючись з правомірністю постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №ОПШ052304 від 22.07.2025р. ОСОБА_1 оскаржила її в судовому порядку.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 та скасовуючи спірну постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №ОПШ052304 від 22.07.2025р., виходив з того, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена ст.60 Закону №2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, якими перевозиться вантаж. Водночас, саме на органи Укртрансбезпеки покладено обов`язок ретельно перевірити надану водієм інформацію стосовно особи, яка відповідає за перевезення вантажу, на предмет її відповідності вимогам автомобільного перевізника та вжити відповідних заходів, у випадку, якщо наданої водієм інформації недостатньо, для визначення особи автомобільного перевізника. За висновками суду, з досліджених матеріалів справи не вбачається належних та допустимих доказів, що власник транспортного засобу RENAULT PREMIUM, державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1 надавала послуги з перевезення вантажу на договірних умовах із замовником послуг за плату, перебування водія транспортного засобу у трудових правовідносинах з позивачем. Суд зазначив, що встановлені обставини справи у їх сукупності дають підстави для висновку, що ОСОБА_1 в даних правовідносинах не є автомобільним перевізником у розумінні приписів ст.33 Закону №2344-III, а тому не може бути суб`єктом відповідальності за порушення, передбачені абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до ч.12 ст.6 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року №2344-III (далі - Закон №2344-III) державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Частинами 14, 17 статті 6 Закону №2344-III передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт. визначено Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою КМУ №1567 від 08.11.2006р. (далі - Порядок №1567).
Пунктом 2 Порядку №1567 визначено, що рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
Пунктом 8 Порядку №1567 обумовлено, що рейдова перевірка проводиться шляхом зупинення транспортного засобу або без такого зупинення.
Водій транспортного засобу після зупинки транспортного засобу зобов`язаний надавати посадовій особі документи, на підставі яких здійснюється перевезення, виконувати вимоги посадової особи, передбачені законодавством про автомобільний транспорт, та розпочинати рух лише з дозволу посадової особи. (п.12 Порядку №1567)
Згідно частин 1 та 2 статті 48 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Аналіз положень статті 48 Закону №2344-III дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішнього перевезення вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, зокрема, зазначено про необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством.
Відповідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Таким чином, на автомобільного перевізника чинним законодавством покладено обов`язок із забезпечення, а на водія – пред`явлення до перевірки документів, передбачених статтею 48 Закону. 
Суб`єктом відповідальності за абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-IIІ є автомобільний перевізник.
Автомобільного перевізника статтею 1 Закону №2344-IIІ визначено як фізичну або юридичну особу, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Згідно ст.33 Закону №2344-IIІ автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Свої твердження про незаконність спірної постанови ОСОБА_1 , передусім, обґрунтовувала тим, що вона не є автомобільним перевізником, який може нести відповідальність відповідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III у вигляді застосування адміністративно-господарського штрафу. 
Суд першої інстанції визнав обґрунтованими такі доводи позивача.
Таким чином, ключовим питанням в межах розгляду даної справи є встановлення факту наявності у позивача статусу автомобільного перевізника в розумінні Закону №2344-ІІІ.
Верховний Суд у постанові від 20.03.2025р. по справі №380/13118/23 зазначив, що питання відповідності учасника руху, який перевозить вантаж, критеріям автомобільного перевізника, визначеним Законом України «Про автомобільний транспорт», в аспекті правомірності притягнення власника автотранспортного засобу до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, через відсутність у водія документів, вже неодноразово досліджувалося Верховним Судом, зокрема, у справах №№640/27759/21, 240/22448/20, 280/3520/22, 620/18215/21, 600/1407/22-а та 280/2150/23.
Так, у постанові від 19 жовтня 2023 року (справа №640/27759/21) Верховний Суд указав, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити з того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
В цьому контексті основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Такого підходу Верховний Суд дотримувався й у подальшій правозастосовній практиці при розгляді справ, у яких, зокрема, досліджувалося питання правомірності притягнення власника автотранспортного засобу до відповідальності лише з тих підстав, що працівники Укртрансбезпеки дійшли висновку, що він, як власник авто, є автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».
Вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт, Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі №240/22448/20 зауважив на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.
Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом і у постанові від 12 жовтня 2023 року у справі № 280/3520/22.
Підсумовуючи викладене, Верховний Суд констатував, що положення статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 620/18215/21).
Отож, на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який в розумінні частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону (постанова Верховного Суду від 21 грудня 2023 року у справі №280/2150/23).
Водночас, Верховний Суд звернув увагу, що саме на органи Укртрансбезпеки покладено обов`язок ретельно перевірити надану водієм інформацію стосовно особи, яка відповідає за перевезення вантажу, на предмет її відповідності вимогам автомобільного перевізника та вжити відповідних заходів, у випадку, якщо наданої водієм інформації недостатньо для визначення особи автомобільного перевізника.
Як вбачається з матеріалів справи, під час проведення перевірки водій транспортного засобу ОСОБА_2 , посвідчення водія НОМЕР_3 від 10.01.2024р., повідомив, що він не здійснює комерційне перевезення.
З наданих водієм до перевірки документів не являлося за можливе встановити автомобільного перевізника. 
Доказів того, що відповідну інформацію посадові особи намагалися встановити на місці проведення перевірки, матеріали справи не містять. До того ж, відомості про ОСОБА_1 до акту перевірки внесено як про особу, якій належить транспортний засіб.
У постанові від 22.02.2023р. по справі №240/22448/20 Верховний Суд зазначив, що під час контролю можуть виникати ситуації, коли обсяг (перелік) наданих документів недостатній для встановлення всіх обставин, які мають значення для настання відповідальності. Але й адміністративно-господарський штраф відповідно до статті 60 Закону №2344-III накладається не на місці габаритно-вагового контролю. Для цього призначається розгляд справи, під час якого посадова особа територіального органу Укртрансбезпеки має з`ясувати, зокрема, особу порушника.
Матеріали справи не містять відомостей про здійснення відділом державного нагляду (контролю) в Одеській області будь-яких дій, спрямованих на встановлення особи правопорушника – автомобільного перевізника, незважаючи на те, що у відповідача були відсутні будь-які докази щодо вказаної особи. 
При цьому, колегія суддів враховує, що до розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт ОСОБА_1 повідомляла про те, що вантаж перевозився для власних потреб, з водієм транспортного засобу у трудових відносинах вона не перебуває. 
Будь-які докази щодо протилежного в матеріалах справи відсутні. 
Враховуючи те, що у цій справі автомобільного перевізника органом контролю було встановлено виключно на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Укртрансбезпекою, як суб`єктом владних повноважень, на якого частиною другою статті 72 КАС України покладено обов`язок доказування правомірності прийнятих ним рішень, не доведено наявність підстав для накладення на позивача адміністративно-господарського штрафу. 
А відтак, судом першої інстанції цілком правомірно визнано протиправною та скасовано постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №ОПШ052304 від 22.07.2025р.
Доводи апеляційної скарги Державної служби України з безпеки на транспорті висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги та скасування рішення від 08.12.2025р. колегія суддів не вбачає. 
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін підстави для розподілу судових витрат відсутні. 
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. «а»-«г» п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 23 лютого 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук