ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 квітня2026 року
м. Київ
справа № 352/785/25
провадження № 51-4389км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі: 
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Івано-Франківського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року вкримінальному провадженні № 12025091250000030за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Литвинів Підгаєцького району Тернопільської області, жителя         АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1. За вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2025 рокуОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
2. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку 2 роки та з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 зазначеного Кодексу.
3. Постановлено стягнути з ОСОБА_6 : на користь  ОСОБА_7 - 65 000 грн на відшкодування моральної шкоди; ОСОБА_8 - 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди і 30 000 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу; на користь ОСОБА_9 - 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди; на користь ОСОБА_10 - 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 30 000 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. 
4. Оскарженим вироком Івано-Франківського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року вказаний вище вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано. Ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
5. Згідно з вироком ОСОБА_6 02 лютого 2025 року приблизно о 19:25, керуючи технічно справним автомобілем марки BMW 320, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався проїзною частиною автодороги Н-09 «Мукачево - Львів», що проходить по вул. Галицькій у с. Ямниця Івано-Франківського району Івано-Франківської області, лівою смугою для руху в напрямку м. Івано-Франківська зі швидкістю щонайменше 111 км/год. Діючи усупереч вимогам п. 1.5, підпунктів «б», «д» п. 2.3, пп. «а» п. 4.16, пунктів 12.1, 12.3, 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який позначений інформаційно-вказівними знаками 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід» і горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.2, що позначає нерегульований пішохідний перехід у місцях з підвищеною вірогідністю виникнення дорожньо-транспортних пригод, поряд із тролейбусною зупинкою «Ямниця» та магазином «Центральний», розташованим на вул. Галицькій, буд. 28 у с. Ямниця, ОСОБА_6 у темну пору доби, при доброму освітленні проїзної частини дороги та пішохідного переходу ліхтарями вуличної мережі, проявив неуважність, не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості руху, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу. При цьому не надав переваги пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, та вчинив наїзд на пішоходів ОСОБА_7 і ОСОБА_9 , які в темпі спокійної ходи перетинали проїзну частину дороги зліва направо відносно руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 , унаслідок чого ОСОБА_7 отримав тяжкі, що є небезпечними для життя в момент заподіяння, та середньої тяжкості тілесні ушкодження, а ОСОБА_9 - тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
6. У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на визнання ним вини і щире каяття, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, свою посткримінальну поведінку, в тому числі й добровільне часткове відшкодування шкоди потерпілим, дані, які позитивно характеризують його особу, вважає обране йому апеляційним судом покарання занадто суворим і просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі. У доповненнях до касаційної скарги також просить скасувати цей вирок у частині вирішення цивільних позовів представників неповнолітніх потерпілих. Вказує на те, що на момент дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) у нього був чинний страховий поліс, однак суди попередніх інстанцій цей факт не з`ясували і до уваги не взяли, не залучили страхову компанію як належного відповідача, що призвело до порушення принципу розподілу цивільної відповідальності. Також вважає, що суд апеляційної інстанції не дотримався вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), не усунув суперечностей у показаннях представників потерпілих, вдався до переоцінки доказів без їх належного дослідження, незважаючи на те, що фактичні обставини ДТП не заперечувалися і справу розглянуто в суді першої інстанції в порядку, передбаченому ст. 349 КПК України, що призвело до посилення його відповідальності. Крім того, стверджує про порушення його права на захист внаслідок ненадання йому ефективної професійної правничої допомоги адвокатами, які представляли його інтереси в судах попередніх інстанцій. 
Позиції інших учасників судового провадження
7. На касаційну скаргу засудженого надійшли заперечення представників неповнолітніх потерпілих - ОСОБА_8 та ОСОБА_10 .
8. У засіданні суду касаційної інстанції прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду
9. Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги з доповненнями до неї, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
10. За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
11. Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
12. У касаційній скарзі не заперечуються висновки суду в частині доведеності винуватості  ОСОБА_6  у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України.
13. З матеріалів кримінального провадження убачається, що під час судового розгляду справи  ОСОБА_6 визнав свою винуватість за пред`явленим обвинуваченням повністю, надавши відповідні показання щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення, що дозволило суду першої інстанції в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувати доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються. Із зазначеним порядком дослідження доказів погодилися всі учасники судового провадження, що позбавляє їх права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку. 
14. Доводи в касаційній скарзі засудженого про те, що під час апеляційного провадження за апеляційними скаргами прокурора та законних представників неповнолітніх потерпілих на вирок щодо нього апеляційний суд усупереч наведеним вище вимогам КПК України вдався до переоцінки доказів, що призвело до посилення відповідальності ОСОБА_6 , є надуманими та не ґрунтуються на матеріалах справи і відповідних положеннях кримінального процесуального закону. Прослуховуванням аудіозаписів судових засідань апеляційного суду встановлено, що обставини вчиненого кримінального правопорушення, викладені в мотивувальній частині вироку суду першої інстанції і визнані цим судом доведеними, сторона обвинувачення не оспорювала, а пояснення прокурора та законних представників неповнолітніх потерпілих на підтримку поданих ними апеляційних скарг стосувалися незгоди з призначеним ОСОБА_6 покаранням і рішенням про звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, а також із визначеним судом розміром моральної шкоди, яка підлягає стягненню із засудженого на користь потерпілих, що не суперечить приписам ч. 3 ст. 349 КПК України. 
15. Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
16. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ст. 50 КК України).
17. Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК  України якщо суд, за визначених у цій статті умов, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
18. Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
19. Згідно з положеннями статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосування більш суворого покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. 
20. У цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.
21. Приймаючи рішення про скасування вироку місцевого суду в частині призначеного  ОСОБА_6 покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням та обрання засудженому виду й міри покарання, яке належить відбувати реально, апеляційний суд правильно врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого ним злочину, його наслідки, дані про особу  ОСОБА_6  і його посткримінальну поведінку. 
22. Так, апеляційний суд зважив на те, що  ОСОБА_6 є особою молодого віку, до кримінальної відповідальності притягується вперше, характеризується позитивно, повністю визнав свою винуватість і щиро покаявся, засудивши свій вчинок, добровільно частково відшкодував завдану внаслідок вчиненого ним злочину шкоду і продовжував її відшкодовувати під час апеляційного провадження. При цьому апеляційний суд не погодився з доводами законних представників неповнолітніх потерпілих про недоведеність наявності щирого каяття обвинуваченого в суді першої інстанції. Обставини, які б обтяжували покарання, відсутні.
23. Водночас, як обґрунтовано зазначив у вироку апеляційний суд, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції не повною мірою врахував конкретні обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, допущене ОСОБА_6 значне перевищення швидкості в населеному пункті, його неуважність як водія в зоні пішохідного переходу, негативні наслідки вчиненого ним грубого порушення ПДР у вигляді травмування двох неповнолітніх потерпілих, один із яких отримав тяжкі й середньої тяжкості, а другий - середньої тяжкості тілесні ушкодження. 
24. З такими аргументами погоджується також колегія суддів касаційного суду. Встановлені у цьому кримінальному провадженні обставини не дають достатніх підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення  ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, а обране йому апеляційним судом покарання відповідно до найнижчої межі санкції ч. 2 ст. 286 КК України, за якою його засуджено, у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, його особі та конкретним обставинам кримінального провадження. Воно є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень, і вважати таке покарання несправедливим унаслідок надмірної суворості підстав не вбачається. 
25. Стосовно доводів у касаційній скарзі засудженого про те, що на момент ДТП його цивільно-правова відповідальність як власника наземного транспортного засобу була застрахована, проте суди попередніх інстанцій залишили це поза увагою та під час прийняття рішення щодо заявлених у кримінальному провадженні цивільних позовів не встановили факту наявності чинного страхового поліса й не врахували обов`язків страхової компанії, колегія суддів зазначає таке.
26. Перевіркою матеріалів кримінального провадження в межах процедури касаційного перегляду встановлено, що вони не містять поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, копія якого долучена до касаційної скарги засудженого. Законні представники неповнолітніх потерпілих заявили обидва цивільні позови до ОСОБА_6 як до цивільного відповідача за моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням. Вирок суду першої інстанції сторона захисту в апеляційному порядку не оскаржила. У судових засіданнях апеляційного суду брали участь як засуджений та його захисники, так і законні представники неповнолітніх потерпілих та їх представник, а також прокурор. Однак під час висловлення доводів з приводу поданих стороною обвинувачення апеляційних скарг і виступів у судових дебатах ні засуджений, ні його захисники не повідомляли про наявність страхового поліса в ОСОБА_6 і не просили залучити страхову компанію як співвідповідача. За таких обставин відсутні підстави стверджувати, що суди припустилися неповноти встановлення обставин справи або інших порушень вимог закону під час вирішення цивільних позовів. Водночас колегія суддів звертає увагу, що Закон України від 21 травня 2024 року № 3720-IX «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладає насамперед на водія, причетного до ДТП, обов`язок повідомити іншим причетним до неї особам відомості про чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності щодо транспортного засобу, яким він керував, а також назву та місцезнаходження страховика, а останнього повідомити про факт ДТП, надавши інші передбачені Законом відомості (ст. 31 Закону № 3720-IX).
27. Також під час вивчення матеріалів цього кримінального провадження не встановлено даних, які б указували на неефективність отриманого ОСОБА_6 правового захисту з боку професійних адвокатів, які представляли його інтереси в судах першої та апеляційної інстанцій. Захисники брали активну участь у судовому процесі, повною мірою реалізуючи надані їм процесуальні права з метою забезпечення належного захисту ОСОБА_6 . З клопотаннями про відмову від захисника або його заміну засуджений раніше не звертався, відповідні аргументи виникли вже на стадії касаційного оскарження ним вироку апеляційного суду. Водночас ефективність захисту не є тотожною досягненню за наслідками судового розгляду результату, бажаного для обвинуваченого, а його подальша незгода з позицією і тактикою захисту не свідчить про неефективність останнього.
28. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування оскарженого вироку апеляційного суду в цьому кримінальному провадженні, колегія суддів не встановила.
29. За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, а вирок апеляційного суду щодо нього необхідно залишити без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, колегія суддів 
ухвалила:
Вирок Івано-Франківського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року щодо  ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3