Справа № 129/165/26 
Провадження по справі № 1-кп/129/468/2026 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" квітня 2026 р. Гайсинський районний суд Вінницької області 
в складі головуючої судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Гайсині кримінальне провадження № 12025020090000539 про обвинувачення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гайсина Вінницької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, із загальною середньою освітою, неодруженого, раніше судимого вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 28.09.2023 за ч.5 ст. 407 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України, покарання замінено на триманя у дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців на строк два роки, яке відбув, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, - 
установив:
Старший солдат ОСОБА_5 в порушення вимог ст.ст.Г7,65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 3,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без дозволу командування та начальників, яким підпорядкований за службою, без поважних причин, в умовах воєнного стану, з метою тимчасового ухилення від військової служби, 05.12.2024 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 в районі проведення польового табірного збору на території військового містечка № НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_3 АДРЕСА_2 , не повернувшись до свого підрозділу після виписки 04.12.2025 з лікувального закладу КНП «Гайсинська ЦРЛ Гайсинської МР», проводячи час на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, чим ухилився від проходження військової служби.
Дії ОСОБА_5 кваліфікуються за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини тривалістю понад три доби вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби) без поважних причин в умовах воєнного стану.
Вину визнав повністю, щиро розкаявся і дав суду показання про те, що він будучи військовослужбовцем, призваним на військову службу під час мобілізації, через непорозуміння з командуванням 05.12.2024 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 в районі проведення польового табірного збору на території військового містечка № НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_3 АДРЕСА_2 , не повернувся до свого підрозділу після виписки 04.12.2025 з лікувального закладу «Гайсинська ЦРЛ Гайсинської МР», проводячи час на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 , поїхав до свого місця проживання, де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби; бажає продовжити службу у військовій частині НОМЕР_4 , командир якої надав письмову рекомендацію для зарахування його в штат. 
Відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України суд, за згодою всіх учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються та визначив обсяг доказів, які будуть досліджуватися та порядок їх дослідження допитом обвинуваченого, дослідженням документів, що характеризують обвинуваченого. Судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд виходить із встановленої ст. 50 КК України його мети кари, виправлення і запобігання вчиненню винним нових кримінальних правопорушень, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Поряд із зазначеним суд бере до уваги визначені ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання стосовно обставин цієї справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і законну за нього санкцію, особу винного та визначені ст. 66 КК України пом`якшуючі його обставини; вид і розмір призначеного покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення винної у скоєнні кримінального правопорушення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.
Призначаючи покарання ОСОБА_5 , суд враховує характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, а саме, що передбачене ч. 5 ст. 407 КК України кримінальне правопорушення за класифікацією ст. 12 КК України віднесене до тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за такий самий злочин, за місцем проживання та служби характеризується позитивно, на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, бажає продовжити службу у Збройних Силах України; за наявності пом`якшуючих покарання обставин у виді щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, беззастережне визнання вини в інкримінованому кримінальному правопорушенні, відсутності обставин, які обтяжують покарання, однак враховуючи те, що старший солдат ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення в умовах воєнного стану, суд визнає за необхідне призначити покарання, пов`язане з ізоляцією від суспільства у виді позбавлення волі, і таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся, речові докази відсутні.
Строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 продовжити до вступу вироку в законну силу, але не більше ніж на 60 днів з огляду на наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 368, 370-374 КПК України, суд, 
ухвалив:
ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
Строк відбуття покарання рахувати з дня набрання цим вироком законної сили.
В строк відбуття покарання на підставі ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_5 строк його попереднього ув`язнення в цьому кримінальному провадженні з 20.12.2025 (дня його затримання) по день набрання цим вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. 
Строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 продовжити до вступу вироку в законну силу, але не більше ніж на 60 днів.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся, речові докази відсутні.
Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України, вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.
Суддя: