07.04.26
22-ц/812/781/26
Єдиний унікальний номер судової справи 487/8948/24
Номер провадження 22-ц/812/781/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

07 квітня 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Лівінського І.В.,

з секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участі: 
представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Павловського В.А.,
представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Бойкініч Р.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою його представником – адвокатом Павловським Віталієм Андрійовичем рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 24 лютого 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 11 березня 2025 року, під головуванням судді Лагоди А.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» оприлюднив статтю із заголовком «Ніколи такого не було і ось знов», у якій принизив честь, гідність та ділову репутацію позивача ОСОБА_1 як людини, посадової особи, державного службовця та керівника державного органу, чим створив негативне враження стосовно нього як нечесної людини, непрофесіонала, правопорушника, корупціонера. У вказаній статті читачам нав`язується думка, що позивач причетний до подій, зазначених у статті, і вчиняв дії, у яких його звинувачує відповідач.
Інформація, поширена ОСОБА_2 , не стосується позивача, не підтверджена доказами та не відповідає дійсності, тобто є неправдивою, а тому має бути спростована як недостовірна.
Висловлювання, наведені у даній статті відповідача, стилістика інформації та застосовані мовні обороти, мали стверджувальну форму з посиланням на конкретні факти щодо позивача. При цьому, відповідач не використовував мовні засоби, характерні для припущень, повідомлення суб`єктивних думок або власних поглядів, а тому, поширена інформація, враховуючи її зміст та загальний контекст, не може вважатися оціночним судженням, а є констатацією фактів з використанням різкої лексики, що є надмірним, з огляду на ситуацію та обставини, за яких відбулося поширення такої інформації, оскільки її зміст та характер свідчить про наявність фактів, які жодним чином не стосуються позивача, його приватного життя, службової діяльності та матеріального становища.
На думку позивача, поширена інформація висловлена в принизливій, зневажливій та зухвалій формі, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача в очах невизначеного кола осіб; формує думку про те, що ОСОБА_1 тісно пов`язаний з корупційною діяльністю, зловживає посадовим становищем, більш того, особисто вчиняє кримінально карані діяння на займаній посаді.
Також, позивач вважає, що поширена відповідачем інформація є однозначно негативною, оскільки в ній стверджується про порушення позивачем принципів моралі, неетичної поведінки у особистому та суспільному житті, а отже, поширення такої інформації порушує право на повагу до гідності та честі позивача.
Через поширення відповідачем недостовірної інформації та допущення різних негативних висловлювань позивач зазнав моральної шкоди, компенсацію якої оцінює у 100 000 грн., оскільки дії відповідача призвели до появи у нього негативних психосоматичних та психоемоційних змін: швидка втомлюваність, фіксованість на негативних переживаннях, тривога за майбутнє.
Посилаючись на викладені обставини, позивач просив:
визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію, поширену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» у статті із заголовком «Ніколи такого не було і ось знов», а саме: «Чиновника міграційної служби звинувачують в тому, що він не заробляє на оренду квартири, яку вказав в декларації. Місяць тому писав про ситуацію з начальником ДМС Києва та області ОСОБА_3 . Тоді журналісти – розслідувачі стверджували, що він не задекларував придбання його рідними двох квартир та трьох машин. Замість того, щоб пояснити, як його родичі так раптово розбагатіли, чиновник подав позов до суду на журналістів. Виявилося, що в деклараціях начальника ДМС Києва та області за різні роки є ще багато чого цікавого. Цього разу розслідування стосується квартири в елітному будинку в центрі Києва. https://mezha.net/.../iak-studentka-moskovskoho. Як дізналися журналісти, у 2016 році голова міграційної служби міста Харкова та Харківської області ОСОБА_4 (таку посаду він тоді займав) продає квартиру у Харкові своїй племінниці ОСОБА_5 . Вона на той момент була студенткою Московського державного університету. Через рік дівчина інвестує в квартиру в елітному житловому комплексі на Печерську поряд з Бесарабкою «Джек-Хаус». Станом на 2017 рік вартість квартири такої ж квадратури та з ремонтом становила приблизно $389 000. Племінниця тоді навіть не почала працювати, але загадковим чином знайшла таку значну суму. Що цікаво, ОСОБА_4 вказав в декларації за 2023 рік, що він зараз цю квартиру орендує у своєї племінниці. Однак, якщо підрахувати, офіційних доходів чиновника не вистачає навіть на те, щоб щомісяця оплачувати оренду цієї квартири. За весь 2023 рік він заробив 741 тис. грн, щомісяця – 61 700 грн. У цьому елітному будинку оренда квартири на 87 «квадратів» стартує від $2 000. Що вже більше ніж щомісячний заробіток ОСОБА_6 . А теоретично йому потрібно ще витрачати гроші хоча б на їжу. Ще журналісти стверджують, що проти головного редактора почалася кампанія «чорного» піару. Із невідомого номера головній редакторці прийшло смс, що її фото, взяті із соцмереж, хтось підробив за допомогою штучного інтелекту та розмістив на сайті інтимного характеру. Це трапилося під час підготовки чергового розслідування щодо квартири чиновника ОСОБА_7 . Співпадіння? Також журналісти декілька разів приходили до приймальні голови ДМС Києва та області, але знайти чиновника на робочому місці не змогли. Відповідно взяти коментар у самого ОСОБА_7 не вдалося. У відповідь на журналістський запит у НАЗК заявили, що вони проводять моніторинг способу життя ОСОБА_7 . Наведені у нашому зверненні факти про чиновника будуть враховані під час здійснення моніторингу його способу життя. З нетерпінням чекаємо на результат перевірки. Якщо факти, які вказали журналісти підтвердяться, то можна буде казати про незаконне збагачення чиновника. Вважаю, що невідворотність покарання має стати центральною ідеєю боротьби з корупцією. Якщо простими словами, то винні мають сидіти за гратами. І начальник ДМС Києва та області, якщо його вина буде підтверджена, може стати прикладом для інших чиновників, що за корупцію держава карає»;
зобов`язати ОСОБА_2 протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили вилучити із загального доступу публікацію, опубліковану ІНФОРМАЦІЯ_1 на його сторінці у соціальній мережі «Facebook» у статті із заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 »;
зобов`язати ОСОБА_2 протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» повідомлення про ухвалене у справі судове рішення з публікацією тексту вступної та резолютивної частини рішення у цій справі;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Судове рішення мотивовано тим, що позивач не довів факту належності веб-сторінки у соціальній мережі «Facebook» відповідачу як фізичній особі, а також приналежність йому спірного допису. Крім того зазначено, що позивач є керівником державного органу, а отже, межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, ніж щодо пересічної особи.
Додатковим рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 березня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14 000 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу, урахувавши особливості предмета спору, ціну позову, складність справи, критерії виправданості витрат на послуги адвоката, розумності їх розміру та співмірності з позовом та складністю справи, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача 14 000 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Не погодившись із рішеннями суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Павловського В.А., подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем факту належності веб-сторінки у соціальній мережі «Facebook» відповідачу як фізичній особі, а також приналежність йому спірного допису. Надані позивачем докази свідчать, що автором публікації та власником сторінки « ІНФОРМАЦІЯ_3 » у соціальній мережі «Facebook» є ОСОБА_2 . Саме він на своїй сторінці розмістив статтю із заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яку переглянула необмежена кількість користувачів соціальної мережі. Інформація, викладена у цій статті у формі фактичних тверджень, носить негативний характер. Висловлювання наведені у тексті допису фактично є звинуваченням позивача у вчиненні кримінально караних діянь, що не відповідає дійсності. Відтак, поширена відповідачем інформація є недостовірною.
Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні взагалі не надано оцінку доказам та не викладено висновків з приводу позовної вимоги про визнання поширеної інформації недостовірною.
Стосовно стягнення судом першої інстанції з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 14 000 грн. ОСОБА_1 вказав, що відповідачем не було надано доказів на підтвердження понесення цих витрат. Крім того позивач зазначив, що розмір заявлених витрат є неспівмірним із складністю справи, яка є незначною.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. 
На думку відповідача ОСОБА_2 районний суд дійшов правильного висновку, що матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів того, що саме визначений позивачем відповідач є відповідальним за публікацію у соціальній мережі «Facebook» зазначеної позивачем інформації. Крім того він погодився з думкою суду про те, що позивач як публічна особа може піддаватися критиці у більш широкому аспекті. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Також відповідач вказав, що з аналізу допису вбачається, що опублікована у ньому інформація, ким би вона не була поширена, є оціночним судженням.
До того ж він звернув увагу на те, що судом було встановлено, що станом на 17 грудня 2024 року вказаний позивачем допис у соціальній мережі «Facebook» відсутній.
Враховуючи викладене, відповідач зазначав, що усі заявлені позивачем позовні вимоги є безпідставними.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 лютого 2025 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Додаткове рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 березня 2025 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 04 лютого 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Павловський В.А., задоволено частково.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова мотивована тим, що вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що у цій категорії справ повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями.
Узагальнено пославшись на те, що поширена ОСОБА_2 у дописі від 14 вересня 2024 року на його сторінці у соціальній мережі «Fасеbоок» інформація стосовно ОСОБА_1 є оціночними судженнями, апеляційний суд фактично не визначив характер такої інформації, не здійснив її аналізу у контексті наявності чи відсутності юридичного складу правопорушення, мотивів відхилення аргументів ОСОБА_1 не навів.
Крім того, суд апеляційної інстанції лише констатував, що не погоджується з висновком судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 25 жовтня 2024 року №15236, однак у мотивувальній частині оскаржуваної постанови не навів правового обґрунтування такій незгоді, а також доведених фактичних обставин, з огляду на які зазначений доказ суд не взяв до уваги.
За відсутності належного обґрунтування відхилення аргументів позивача, а також незгоди із висновком судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 25 жовтня 2024 року №15236, висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову за недоведеністю є передчасним.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судові рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідають не в повному обсязі.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Основним національним нормативно-правовим підґрунтям, яке регулює відносини щодо захисту гідності, честі та ділової репутації, є Конституція України та книга 2 ЦК України, яка присвячена особистим немайновим правам фізичної особи: у ст.297 ЦК України вказано, що кожен має право на повагу до його гідності та честі; у ст.299 ЦК України зазначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації.
Крім зазначених нормативно-правових актів, під час розгляду справ про захист гідності, честі та ділової репутації фізичної та юридичної особи суд також застосовує, зокрема, Закон України «Про інформацію», інші нормативно-правові акти.
Відповідно до ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
За змістом ч.ч.1,2 ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб – на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ч.3 ст.34 Конституції України).
За змістом ч.1 ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. 
Згідно зі ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.
Беручи до уваги зазначені конституційні положення, під час вирішення справ про захист гідності, честі та ділової репутації суди повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
У статті 201 ЦК України встановлено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканність ділової репутації.
Під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей під час виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Позови про захист честі, гідності чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1 ст.277 ЦК України).
Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (ч.6 ст.277 ЦК України).
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 (провадження №12-110гс19)).
Інформація – це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (ст.1 Закону України «Про інформацію»).
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання її з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є демонстрація у громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Зазначене узгоджується із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 (пункт 6.18). 
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Врахуванню підлягає зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, щодо якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення.
Відповідно до положень ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Отже, необхідно відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образ, однак у цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів із використанням мовностилістичних засобів.
Судження – це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.
Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.
Згідно зі ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 12червня 2018 року у справі №826/4406/16, від 22 лютого 2023 року у справі №757/39521/20.
Отже, за змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Під час вирішення справ про захист честі, гідності та ділової репутації суди повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №742/286/17 зазначено, що «відповідачами у справі про захист честі, гідності чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту – вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації».
Аналогічний висновок висловив Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року (справа №439/1469/15-ц, провадження №61-5189св18).
Відомості про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18).
Як вбачається з матеріалів даної справи 14 вересня 2024 року на сторінці «Taras Zahorodniy» у соціальній мережі «Facebook» було опубліковано допис із заголовком «Ніколи такого не було і ось знов» з наступним змістом: «Чиновника міграційної служби звинувачують в тому, що він не заробляє на оренду квартири, яку вказав в декларації. Місяць тому писав про ситуацію з начальником ДМС Києва та області ОСОБА_3 . Тоді журналісти – розслідувачі стверджували, що він не задекларував придбання його рідними двох квартир та трьох машин. Замість того, щоб пояснити, як його родичі так раптово розбагатіли, чиновник подав позов до суду на журналістів. Виявилося, що в деклараціях начальника ДМС Києва та області за різні роки є ще багато чого цікавого. Цього разу розслідування стосується квартири в елітному будинку в центрі Києва. https://mezha.net/.../iak-studentka-moskovskoho. Як дізналися журналісти, у 2016 році голова міграційної служби міста Харкова та Харківської області ОСОБА_4 (таку посаду він тоді займав) продає квартиру у Харкові своїй племінниці ОСОБА_5 . Вона на той момент була студенткою Московського державного університету. Через рік дівчина інвестує в квартиру в елітному житловому комплексі на Печерську поряд з Бесарабкою «Джек-Хаус». Станом на 2017 рік вартість квартири такої ж квадратури та з ремонтом становила приблизно $389 000. Племінниця тоді навіть не почала працювати, але загадковим чином знайшла таку значну суму. Що цікаво, ОСОБА_4 вказав в декларації за 2023 рік, що він зараз цю квартиру орендує у своєї племінниці. Однак, якщо підрахувати, офіційних доходів чиновника не вистачає навіть на те, щоб щомісяця оплачувати оренду цієї квартири. За весь 2023 рік він заробив 741 000 грн, щомісяця – 61.7 тис. грн. У цьому елітному будинку оренда квартири на 87 «квадратів» стартує від $ 2 000. Що вже більше ніж щомісячний заробіток ОСОБА_8 . А теоретично йому потрібно ще витрачати гроші хоча б на їжу. Ще журналісти стверджують, що проти головного редактора почалася кампанія «чорного» піару. Із невідомого номера головній редакторці прийшло смс, що її фото, взяті із соцмереж, хтось підробив за допомогою штучного інтелекту та розмістив на сайті інтимного характеру. Це трапилося під час підготовки чергового розслідування щодо квартири чиновника ОСОБА_7 . Співпадіння? Також журналісти декілька разів приходили до приймальні голови ДМС Києва та області, але знайти чиновника на робочому місці не змогли. Відповідно взяти коментар у самого ОСОБА_7 не вдалося. У відповідь на журналістський запит у НАЗК заявили, що вони проводять моніторинг способу життя ОСОБА_7 . Наведені у нашому зверненні факти про чиновника будуть враховані під час здійснення моніторингу його способу життя. З нетерпінням чекаємо на результат перевірки. Якщо факти, які вказали журналісти підтвердяться, то можна буде казати про незаконне збагачення чиновника. Вважаю, що невідворотність покарання має стати центральною ідеєю боротьби з корупцією. Якщо простими словами, то винні мають сидіти за гратами. І начальник ДМС Києва та області, якщо його вина буде підтверджена, може стати прикладом для інших чиновників, що за корупцію держава карає».
У довідці Дочірнього підприємства «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» від 16 жовтня 2024 року №202/2024-Д зазначено, що соціальна мережа Fасеbоок є багатокористувацькою платформою, власник якої забезпечує технологічну можливість для створення її користувачами власних веб-сторінок та бізнес-сторінок. Такі користувачі, створюючи власні веб-сторінки та бізнес-сторінки, наводять дані у добровільному порядку та під власну відповідальність, погоджуючись з політикою конфіденційності Fасеbоок. Дані користувачів (адреса електронної пошти, телефон тощо), що повідомляються під час реєстрації (з метою здійснення авторизації) на веб-сайті https://www.facebook.com/, відомі виключно власнику такого веб-сайту – компанії Meta Platforms, Inc. Останній також відомі ІР-адреси та інші ідентифікатори, з використанням яких здійснювався вхід зареєстрованими користувачами (log-файли) до соціальної мережі Fасеbоок, що може також слугувати додатковим доказом належності певної веб-сторінки відповідному користувачу. Так, на веб-сайті https://www.facebook.com/ створено сторінку користувача з іменем «Тарас Загородний», що доступна за адресою у мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_4 (містить «синю позначку підтвердження», яка означає, що цей акаунт пройшов перевірку справжності, може належати підписникам Meta Verified та відомим особистостям або брендам), на якій розміщені наступні ідентифікатори – дата створення сторінки: 06 липня 2009 року; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_5 ; веб-сайти та соціальні мережі: ІНФОРМАЦІЯ_6 ІНФОРМАЦІЯ_7 ; рідне місто: Миколаїв; місто проживання: Київ; освіта: Національний університет «Києво-Могилянська академія», фінанси і кредит (2001 рік випуску), Правознавство Юрист ОНЮА (2005 рік випуску), Lee Kuan Yew School of Public Policy (2021 рік випуску); робота: Керуючий партнер «Національної антикризової групи».
Відповідно до інформації, розміщеної на сайті соціальній мережі Fасеbоок, деякі підтверджені облікові записи належать відомим людям, брендам або установам, водночас інші підписано на Meta Verified. Значок підтвердження означає, що обліковий запис було підтверджено на основі його активності в наших продуктах або інформації і документів, які надав його власник. Meta Verified – це платна підписка, яка включає значок підтвердження, підтримку облікового запису, захист від видавання себе за іншу особу й багато інших функцій. Наявність значка підтвердження поряд зі сторінкою або профілем Facebook означає, що Facebook підтвердив, що вони справді представляють відповідну особу чи бренд. Вимоги для подання заявки на значок підтвердження: 1) справжність. Представляє реальну людину, зареєстровану компанію або юридичну особу; 2) унікальність. Є єдиним представленням цієї особи або компанії. Лише одна сторінка чи один профіль може бути підтверджено для однієї фізичної або юридичної особи (винятком є сторінки та профілі для певних мов); 3) повнота. Має розділ «Про нас», світлину профілю чи сторінки й нещодавню активність, включно з принаймні одним дописом; 4) популярність. Представляє відому людину, бренд або компанію, що часто шукають в Інтернеті. 
Згідно з висновком судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи №15236 від 25 жовтня 2024 року, проведеної судовим експертом ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» Ткачук І.А., у тексті допису, поширеному ІНФОРМАЦІЯ_1 Загороднім Тарасом на персональній сторінці у соціальній мережі Fасеbоок ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) міститься інформація негативного характеру стосовно ОСОБА_1 , викладена у формі фактичних тверджень: «Чиновника міграційної служби звинувачують в тому, що він не заробляє на оренду квартири, яку вказав в декларації», «Тоді журналісти - розслідувачі стверджували, що він не задекларував придбання його рідними двох квартир та трьох машин», «Що цікаво, ОСОБА_4 вказав в декларації за 2023 рік, що він зараз цю квартиру орендує у своєї племінниці. Однак, якщо підрахувати, офіційних доходів чиновника не вистачає навіть на те, щоб щомісяця оплачувати оренду цієї квартири. За весь 2023 рік він заробив 741 000 грн, щомісяця – 61 700 грн. У цьому елітному будинку оренда квартири на 87 «квадратів» стартує від $ 2 000. Що вже більше ніж щомісячний заробіток ОСОБА_6 », «Ще журналісти стверджують, що проти головного редактора почалася кампанія «чорного» піару. Із невідомого номера головній редакторці прийшло смс, що її фото, взяті із соцмереж, хтось підробив за допомогою штучного інтелекту та розмістив на сайті інтимного характеру. Це трапилося під час підготовки чергового розслідування щодо квартири чиновника ОСОБА_7 . Співпадіння?» і оціночних суджень «І начальник ДМС Києва та області, якщо його вина буде підтверджена, може стати прикладом для інших чиновників, що за корупцію держава карає».
З відповідей Служби безпеки України, Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань, Державної міграційної служби України від 15 жовтня 2024 року, 16 жовтня 2024 року, 05 листопада 2024 року та витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» станом на 17 липня 2024 року випливає, що кримінальних проваджень, в яких містяться відомості про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, не встановлено, до дисциплінарної відповідальності не притягався, незнятої чи непогашеної судимості не має.
Під час вирішення спору про визнання недостовірною та спростування інформації слід застосовувати загальні норми ст.ст.3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору слід встановити не лише наявність підстав для визнання недостовірною та спростування інформації, але й визначити, чи було порушене цивільне право, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення. Залежно від цього визначається належний спосіб захисту права у разі його порушення. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 квітня 2021 року у справі №910/1255/20).
На позивача покладений загальний тягар доведення позову: 1) факту поширення недостовірної інформації та 2) недостовірності цієї інформації (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2023 року у справі №758/13555/21).
Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їхню правдивість, оскільки це є порушенням свободи вираження поглядів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі №569/5269/16-ц).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив із того, що останнім належними доказами не доведено позовних вимог, а саме факту належності веб-сторінки у соціальній мережі «Facebook» відповідачу як фізичній особі, а також приналежність йому спірного допису. Крім того, районний суд звернув увагу на те, що позивач є керівником державного органу, а отже межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, ніж щодо пересічної особи.
Колегія суддів не може у повній мірі погодитися з таким висновком районного суду, оскільки він не у повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам законодавства. 
Так, досліджені докази у справі доводять факт належності веб-сторінки у соціальній мережі «Facebook» відповідачу та поширення ним спірного допису. Вказане випливає із змісту веб-сторінки, яка містить інформацію про відповідача та спірний допис, та наявності на веб-сторінці синьої позначки підтвердження, яка відповідно до інформації, розміщеної на сайті соціальної мережі «Fасеbоок», означає, що «Facebook» підтвердив, що веб-сторінка справді представляє відповідну особу чи бренд.
За такого, колегія суддів вважає помилковим висновок районного суду про недоведеність позивачем факту належності веб-сторінки у соціальній мережі «Facebook» відповідачу як фізичній особі, а також приналежність йому спірного допису.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову, однак, з інших мотивів, а саме недоведеності позивачем, що викладений відповідачем допис містив твердження про факти, а не оціночні судження.
Доведення відповідачем до інших осіб своєї позиції про позивача не можна вважати розповсюдженням недостовірної інформації в розумінні ст.277 ЦК України, оскільки відповідачем, на думку колегії суддів, не було поширено інформацію про факти, а оспорювана позивачем інформація по суті є оціночними судженнями відповідача і не містила безспірних тверджень про достовірні факти, а ґрунтувалася на інформації, що містила оціночні судження, припущення і стосувалася критики особи та дій позивача. При цьому не можуть бути спростовані думки, які виражені мовними засобами.
Оскільки ОСОБА_1 є публічною особою, межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою ніж окремої пересічної особи.
Так, проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.
Застосовуючи положення ст.10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, ЄСПЛ підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.
Численна практика ЄСПЛ виходить з того, що у випадках, коли поширена інформація стосується теми, що становить суспільний інтерес, держави мають обмежену сферу розсуду (п.44 рішення у справі«Editions Рlon проти Франції»). Тобто випадки, коли відхід від практики Суду в таких справах може бути виправданий внутрішнім законодавством, надзвичайно обмежений в порівнянні зі справами про захист честі і гідності та спростування недостовірної інформації, яка не становить значного суспільного інтересу.
Отже, якщо про особу поширена інформація, яка викликає у суспільства великий інтерес, то ЄСПЛ визнає обмеження прав такої особи на повагу до приватного і сімейного життя (ст.8 Конвенції) виправданим і баланс прав в таких випадках зміщується в сторону свободи слова (ст.10). Ця інформація повинна бути розцінена судами як оцінне судження, про що ЄСПЛ зазначив в п.43 рішення у справі«Ghiulfer Predescu проти Румунії»: якщо мова йде про тему, яка становить суспільний інтерес, висловлювання скоріше слід вважати оціночним судженням, а не фактичним твердженням.
Ступінь публічності особи також має безпосереднє значення: чим вищу посаду обіймає особа, тим сильніше її право на приватне та сімейне життя може бути обмеженим шляхом публікації про нього відповідної інформації (п.52 рішення у справі «Ojala and Etukeno Oy проти Фінляндії», п.119 рішення у справі «Нachette Filipacchi Associes проти Франції», «Аксель Шпрінгер проти Німеччини»).
Тобто, позиція ЄСПЛ зводиться до того, що, чим більш відомою є особа і чим більшими повноваженнями вона наділена, тим сильніше може бути обмежене її право на недоторканність приватного життя на користь свободи слова, особливо якщо така інформація поширена журналістами, які виконують свою функцію, звертаючи увагу суспільства на важливі теми. 
Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року ухвалив рішення у справі №61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до п.2 ст.10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.
У зазначеному рішення суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого ст.10 Конвенції.
Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.
З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що поширена відповідачем інформація не містить фактичних даних, натомість, в ній містяться оціночні судження відповідача та фактично критика дій позивача, який має особливий статус і є публічною особою, щодо його діяльності на займаній посаді, а тому межа допустимої критики по відношенню до позивача як до публічної особи може бути висловлена в значно гострішій формі ніж по відношенню до звичайного громадянина, а застосування певних словосполучень в контексті розповсюдженої інформації не можна сприймати як твердження про вчинення конкретної дії, яка підпадає під ознаки кримінального правопорушення. 
Враховуючи характер оспорюваної інформації, колегія суддів вважає, що спірна публікація не містить фактичних відомостей, тверджень чи звинувачень позивача, зокрема й у вчиненні адміністративних чи кримінальних правопорушень, а є власною суб`єктивною думкою автора статті, критикою та оцінкою, наданою останнім. 
За такого, аналізуючи вищенаведені норми матеріального права та встановлені судом обставини справи, колегія суддів вважає що відповідач не може бути притягнутий до цивільної відповідальності за висловлення оціночних суджень щодо публічної особи, оскільки такі висловлювання містять думки та переконання відповідача, критику дій посадової особи, яка, в свою чергу має право на відповідь та спростування такої інформації. 
З огляду на викладене доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом обставин справи щодо характеру поширеної відповідачем інформації, яку позивач просить визнати недостовірною, та помилковість висновку суду про те, що поширена інформація виражена у формі оціночних суджень, а не фактичних тверджень не можуть бути прийняті до уваги. 
Щодо посилання позивача ОСОБА_1 на висновок експерта від 25 жовтня 2024 року за №15236, складений судовим експертом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський експертно-дослідний центр», в якому зазначено, що оспорюваний допис містить негативні твердження, то слід вказати наступне.
Так, оцінюючи вищевказаний висновок експерта колегія суддів виходить із приписів ст.ст.89,110 ЦПК України та вважає, що такий експертний висновок, як і будь-який інший доказ, в силу положень ст.89 ЦПК України не містить заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами відповідно до вимог закону. 
Колегія суддів вважає, що у вказаному висновку експертного лінгвістичного дослідження експертом надана правова оцінка висловленій відповідачем інформації, що належить до виключної компетенції суду (постанова Верховного Суду від 30 січня 2023 року у справі №712/8458/19 (провадження №61-10272св22). 
Також колегія суддів зауважує, що позивачем не доведено того, що внаслідок викладеної інформації відбулося зниження ділової активності позивача у сфері його діяльності, отже не доведено негативного впливу інформації, яка містилася в публікації, на його ділову репутацію.
З викладених мотивів колегія суддів не погоджується з висновком судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи №15236 від 25 жовтня 2024 року про те, що частина допису, поширеного відповідачем на персональній сторінці у соціальній мережі «Fасеbоок», викладена у формі фактичних тверджень, що носять негативний характер.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає частково слушними доводи апеляційної скарги позивача про невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду від 24 лютого 2025 року, обставинам справи.
Щодо оскарження додаткового рішення, то колегія суддів виходить з наступного.
Положеннями ст.59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У частині першій статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 цієї статті).
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст.15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (ст.134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (ст.141 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України).
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 (провадження №61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі №159/5837/19 (провадження №61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі №178/1522/18 (провадження №61-3157св21). Указана судова практика є незмінною. 
28 лютого 2025 року після ухвалення судом першої інстанції рішення по суті справи відповідачем через представника – адвоката Бойкініча Р.С. подано до суду заяву про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу у сумі 25 500 грн.
До вказаної заяви було додано договір про надання правничої допомоги №25/10/2024 від 25 жовтня 2024 року та акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 28 лютого 2025 року. Пункт 4.3 договору передбачає, що сума гонорару підлягає оплаті протягом 5 робочих днів від дня отримання акту прийому-передачі наданих послуг.
З зазначених доказів слідує, що професійну правничу допомогу відповідачу надавав адвокат Бойкініч Р.С. Вказана допомога складалася з: підготовки та подання відзиву на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив; участі адвоката у судових засіданнях; підготовки та подання заяви про розподіл судових витрат. Сторони договору склали акт приймання-передачі наданих послуг на суму 25 500 грн. 
Позивач заперечував стягнення цих витрат через їх необґрунтованість.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19) зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. 
Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у т.ч., але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19)). 
Питання гонорару та рахунків визначено сторонами у вищевказаному договорі про надання правничої допомоги, клієнт прийняв від адвоката відповідні послуги за актами приймання-передачі, сплатив їхню вартість. 
Таким чином, заявник надав докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартості. 
Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі №357/8277/19 (провадження № 14-65цс22).
У вказаних постановах Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), а також у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 (провадження №12-14гс22).
З урахуванням пункту 3 частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. 
Ухвалюючи 11 березня 2025 року додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 14 000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач фактично отримав таку допомогу на суму 19 500 грн. Однак, враховуючи особливості предмета спору, ціну позову, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, складність справи, яка на думку суду першої інстанції є незначною, виходячи з критеріїв виправданості витрат, розумності їх розміру та співмірності з позовом, суд прийшов до висновку, що заява відповідача про розподіл вказаних витрат підлягає частковому задоволенню на суму 14 000 грн. 
Колегія суддів частково погоджується з таким висновком районного суду, з огляду на наступне.
За результатами розгляду позовної заяви ОСОБА_1 районним судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Аналізуючи складені представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Бойкініч Р.С. документи під час розгляду даної справи, обсяг та час, витрачений адвокатом для їх складання, обсяг виконаних робіт, колегія суддів вважає, що стягнутий судом першої інстанції розмір витрат на професійну правничу допомогу слід зменшити з 14 000 грн. до 10 000 грн. На думку колегії суддів, такий розмір судових витрат відповідає критеріям їх реальності (їх дійсність та необхідність), а також критерію їх розумності з урахуванням складності справи.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає за необхідне змінити додаткове рішення суду.
Отже, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.1 і 2 ч.1 ст.374 ЦПК України).
Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Павловським В.А. підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 лютого 2025 року зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. Додаткове рішення того ж суду від 11 березня 2025 року підлягає також зміні в частині визначеного судом розміру відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Павловським Віталієм Андрійовичем – задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 лютого 2025 року – змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Додаткове рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 березня 2025 року – змінити, зменшивши розмір стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат на правничу допомогу з 14 000 (чотирнадцять тисяч) грн. до 10 000 (десять тисяч) грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

І.В. Лівінський 

Повний текст судового рішення
складено 13 квітня 2026 року