Справа № 214/4146/25
2/214/494/26
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
(заочне)
19 березня 2026 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі: головуючого судді Ковтун Н.Г.,
за участю секретаря судового засідання Фартушної Є.К.
без участі сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, в залі суду м. Кривого Рогу, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Сонько Валерій Вікторович до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору та проведення двосторонньої реституції, -
ВСТАНОВИВ:
12 травня 2025 року до суду надійшла вищевказана позовна заява відповідно до якої позивач просить суд визнати недійсним договір завдатку від 29.03.2025 року між ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та застосувати наслідки недійсності (нікчемності) правочину шляхом стягнення солідарно із відповідачів грошові кошти в розмірі 12 431,64 грн., та стягнути з останніх солідарно судовий збір у розмірі 1211,20 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 4500,00 грн. 
В обґрунтування вимог вказав, що 29 березня 2025 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами була досягнута попередня домовленість про придбання автомобіля Mitsubishi Lancer ( VIN: НОМЕР_1 ) за якою позивач та відповідачі погодили укласти договір купівлі-продажу даного транспортного засобу до 05.04.2025 року за ціною 6300 доларів США. 
На виконання вказаних домовленостей , позивач передав відповідачу ОСОБА_3 аванс у розмірі 300 доларів США в рахунок майбутньої купівлі автомобіля Mitsubishi Lancer ( VIN: НОМЕР_1 ) . Передача коштів підвтервджується розпискою від 29.03.2025 року. 
Проте вказаний автомобіль так і не було передано позивачу, більш того позивачу стало відомо, що в дійсності станом на 29.03.2025 за даними МВС України автомобіль Mitsubishi Lancer ( VIN: НОМЕР_1 ) зареєстрований та належить зовсім іншій особі – ОСОБА_4 , тобто відповідачам не належав і право власності на нього відповідачі не набули. 
Отже відповідачі не мали права розпоряджатися цим транспортним засобом , а відтак грошові кошти у розмірі 300 доларів США, які відповідно до курсу НБУ станом на 08.05.2025 становить 12 431,64 грн. 
Ухвалою суду від 29 травня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 
Позивач та його представник правом присутності не скористалися, в свою чергу представник позивача адвокат Сонько В.В. надав заяву про розгляд справи за відсутності сторін, проти заочного рішення не заперечує. 
Відповідачі будучи неодноразово повідомленими про дату та час судового засідання до суду не з`явилися, відзиву не надавали. 
Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Так, судом встановлено, що 29 березня 2025 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено у простій письмовій формі попередній договір купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Lancer ( VIN: НОМЕР_1 ) за сторони погодили укласти договір купівлі-продажу даного транспортного засобу до 05.04.2025 року за ціною 6300 доларів США. 
Відповідно до п.7 даного договору автомобіль належить ОСОБА_2 на праві власності. 
На підтвердження виконання зобов`язання та на забезпечення його виконання позивач передав відповідачу ОСОБА_3 завдаток у розмірі 300,00 доларів США .
За приписами ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Як визначено у ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України).
Згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 та у постанові Верховного Суду від 28.04.2021 року у справі № 161/2928/19, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
Ураховуючи викладене суд дійшов висновку, що Попередній договір від 29.03.2025 року між сторонами є укладеним.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як визначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За приписами ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.
Так, у Попередньому договорі сторони домовились укласти у майбутньому договір купівлі-продажу (Основний договір) на належний ОСОБА_2 транспортний засіб марки Mitsubishi Lancer ( VIN: НОМЕР_1 ) до 25 квітня 2025 року.
Відповідно до відомостей Територіального сервісного центру №1243 МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях, що згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 05 липня 2025 року транспортний засіб Mitsubishi Lancer ( VIN: НОМЕР_1 ) , серед зареєстрованих не значиться. 
Основний договір укладено не було.
Відповідно до ч. 2 ст. 635 ЦК України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
За змістом ч. 3 ст. 635 ЦК України, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.
Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.
Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу.
Так, відповідно до відомостей Попереднього договору, ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_3 300 доларів США завдатку за автомобіль марки Mitsubishi Lancer. Проте, суд дійшов висновку, що сума, названа у Попередньому договорі завдатком, фактично таким не є, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме, не укладено договір купівлі-продажу.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 01.09.2020 року справа № 522/15584/17 провадження № 61-18085св19, Верховного Суду України від 13.02.2013 року у справі № 6-176цс12 та від 25.09.2013 року, у справі № 6-82цс13, та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі № 639/9339/16-ц (провадження № 61-513св18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 918/631/19 зроблено правовий висновок, відповідно до якого виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (постанова Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі № 910/12382/17).
Оскільки сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому під час укладання попереднього договору, то передана позивачем відповідачу сума коштів у розмірі 300 доларів США, які відповідно до курсу НБУ станом на 08.05.2025 становить 12 431,64 грн. є авансом.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 461/5297/16-ц та від 17.06.2021 року у справі №711/5065/15-ц.
Отже, оскільки ОСОБА_2 до 25 квітня 2025 року не виконала зобов`язання за Попереднім договором від 29 березня 2025 року, то у відповідачів виник обов`язок з повернення авансового платежу, який був сплачений позивачем.
За таких обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, так як є обґрунтованими, доведеними позивачкою, відповідають матеріальному закону, а викладені у позові обставини знайшли своє підтвердження.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат. Також слід зазначити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Заїченко проти України»).
З урахуванням вищевикладеного, обсягу наданої правової допомоги, розрахунку цієї правової допомоги, зважаючи на характер даної категорії справи, загальний обсяг наданих адвокатом правничих послуг за відповідний період, компенсації підлягають кошти в сумі 4500,00 грн., що відповідатиме об`єктивному та співмірному обсягу наданої правової допомоги стороні позивача, які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.
Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє повністю, то з відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211, 20 грн, тобто по 605,60 грн. з кожного та понесені позивачем витрати на надання правницої допомоги в сумі 4500 грн по 2225 грн з кожної.. 
Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 264 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Сонько Валерій Вікторович до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору та проведення двосторонньої реституції – задовольнити. 
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 12 431,64 грн. 
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , з кожного, по 605 грн. 60 коп. з кожного, в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , з кожного, по 2225 грн. 00 коп. з кожного, в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу. 
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в загальному порядку в Дніпровському апеляційному суді шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених законом строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Згідно з пп. 15.5 п. 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Відомості про учасників:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 .

Суддя Ковтун Н.Г.