ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2796/26 Справа № 205/10353/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.
за участю секретаря судового засідання Карпенко М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №205/10353/25 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Дніпровської міської ради, третя особа Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - адвоката Скочко Ольги Анатоліївни на рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 19 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Приходченко О.С., -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до Новокодацького районного суду міста Дніпра з позовом до відповідача Дніпровської міськради, третя особа Департамент житлового господарства Дніпровської міськради про визнання права користування житловим приміщенням.
В обґрунтування пред`явлених позовних вимог посилалися на те, що будинок АДРЕСА_1 належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.
Зазначають, що на підставі ордеру від 19 квітня 2004 року ОСОБА_1 з сім`єю у складі сина ОСОБА_7 , дочки ОСОБА_2 та онуків ОСОБА_3 і ОСОБА_3 було надано право на заселення в кімнати №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 у кв. АДРЕСА_2 . 
Вказує, що на підставі свідоцтва право спільної часткової власності на кімнати №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 у кв. АДРЕСА_2 , що становить 65/100 частин квартири, належить позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_3 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, спадщину у вигляді частини квартири прийняла позивач ОСОБА_1 .
22 липня 2016 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 . Матір ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , є особою з інвалідністю 2 групи, і проживає у квартирі. У кімнатах №№7, 9 даної квартири проживав ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після смерті ОСОБА_8 кімнати залишалися порожніми. 
У квітні 2004 року позивачі вселились в дані кімнати № НОМЕР_4 і № НОМЕР_5 , наймачем яких був ОСОБА_8 , і проживають у ній до теперішнього часу, користуються нею, утримують, сплачують комунальні платежі.
У травні 2025 року позивачі звернулися до відповідача із заявою про приватизацію кімнат 7 і 9 квартири АДРЕСА_2 , проте відповідачем було відмовлено через відсутність ордеру на вселення до кімнат, в яких раніше проживав ОСОБА_8 .
У зв`язку з чим просили суд визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право користування кімнатами 7 та 9 квартири спільного заселення АДРЕСА_2 . 

Рішенням Новокодацького районного суду міста Дніпра від 19 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог позивачів – відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, представник ОСОБА_6 - адвокат Скочко О.А. подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що воно постановлено з грубим порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, і його необхідно скасувати, постановивши по справі нове рішення, яким позовні вимоги позивачів задовольнити повністю.
В обґрунтування скарги зазначає, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.
Також зазначає, що суд першої інстанції посилався на статтю 63 ЖК УРСР, в якій зазначено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.
В той же час суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що кімнати 7 та 9 кв. АДРЕСА_2 не можуть бути надані іншим особам, ніж тим, хто мешкає в іншій частині квартири - тобто позивачам. Вказана обставина є суттєвою для вирішенням спору, проте неправильно оцінена судом першої інстанції.
Зауважує, що договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї та наймодавця. У цій справі наймач ОСОБА_8 помер 22 роки тому - ІНФОРМАЦІЯ_2 , і спірні кімнати тривалий час не були нікому надані.
Вказує, що наявність чи відсутність реєстрації, сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. 
Зауважує, що всі вказані обставини були зазначені і доведені позивачами, не спростовані відповідачем, а тому суд першої інстанції надав оцінку, яка не відповідає дійсним обставинам справи і суперечить діючому законодавству. 
Крім того, судом першої інстанції було допущене грубе порушення процесуального законодавства, що полягає в тому, що справа розглянута в спрощеному провадженні без виклику сторін. 
Вважає такі дії суду першої інстанції грубим порушенням ст.6 Європейської Конвенції з прав людини, позбавлення фактично позивачів доступу до правосуддя в розрізі позбавлення можливості надання суду пояснень особисто чи через представника, позбавлення можливості надання доказів у вигляді пояснень свідків та неможливості безпосереднього дослідження доказів в суді під час судового засідання.
Також зазначає, що в Єдиному реєстрі судових рішень рішення внесено та опубліковане лише 17 листопада 2025 року, тобто з грубим порушенням 60-денного строку розгляду справи. 
У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 19 вересня 2025 року - скасувати, постановивши по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача ДМР - Григоренко А.В., скориставшись своїм правом, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з доводами апеляційної скарги та зазначає наступне.
Вказаний житловий будинок, а отже і квартира АДРЕСА_3 , є комунальною власністю, представником власника - територіальної громади міста, є Дніпровська міська рада, дозвіл на користування має бути надано органом місцевого самоврядування.
Вказує, що ордер ОСОБА_1 на кімнати АДРЕСА_4 не видавався, договір найму жилого приміщення з нею укладений не був, жодних інших документів (рішення виконавчого комітету міської ради тощо), які можуть бути підставою для використання спірного житлового приміщення, позивачами не надано.
Зауважує, що єдиною підставою для вселення в житлове приміщення комунальної власності територіальної громади м.Дніпро є ордер, виданий Виконавчим комітетом міської ради. Відсутність ордеру, виданого Виконавчим комітетом міської ради при наявності факту мешкання громадянина в житловому приміщенні комунальної форми власності є свідченням самовільного зайняття таким громадянином житлового приміщення. Встановлено, що ордер на житлову площу позивачам не видавався.
Звертає увагу, що позивачами не надано суду доказів здійснення ними у встановлений законом спосіб дій щодо отримання на законних підставах в користування спірних жилих кімнат. Зокрема, не надано доказів звернення ними до уповноваженого згідно житлового законодавства органу, а саме виконавчого комітету міської ради, щодо постановки на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та одержання у користування жилого приміщення - спірної кімнати (згідно положень статей 31, 34, 36, 39, 42, 47, 51 ЖК України), чи щодо надання жилого приміщення, що звільнилося у квартирі (стаття 54 ЖК України), а також щодо видачі ордеру на вселення в спірні жилі кімнати (статті 58, 61 ЖК України). 
Таким чином, вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято відповідно до норм процесуального та матеріального права та повно досліджено всі обставини по справі, у зв`язку з чим судове рішення є обґрунтованим і законним. 
У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - адвоката Скочко О.А. залишити без задоволення, рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 19 вересня 2025 року у справі № 205/10353/25 – залишити без змін. 

Позивач ОСОБА_2 та представник позивачів - адвокат Скочко О.А. у судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача ДМР - Григоренко А.В. у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. 

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що згідно з відомостями КП «ДМБТІ» від 23 квітня 2025 року право на житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстровано за територіальною громадою міста в особі Дніпровської міської ради.
На підставі ордеру від 19 квітня 2004 року ОСОБА_1 з сім`єю у складі сина ОСОБА_7 , дочки ОСОБА_2 та онуків ОСОБА_3 і ОСОБА_3 було надано право на заселення в кімнати №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 у квартирі АДРЕСА_2 .
На підставі свідоцтва про право власності від 29 грудня 2006 року, виданого УЖГ Дніпропетровської міської ради, право спільної часткової власності на кімнати №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 у квартирі АДРЕСА_2 , що становить 65/100 частин квартири, належить ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_3 (а.с. 18), право власності на які у встановленому законом порядку зареєстровано в КП «ДМБТІ».
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, після його смерті відкрилася спадщина на 65/500 частин даної квартири.
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 червня 2023 року, посвідченого Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за №4-258, ОСОБА_1 на праві власності належить 65/500 частин квартири АДРЕСА_5 , 3, АДРЕСА_6 (а.с.20), право власності на які у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав.
19 травня 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою про визнання ОСОБА_1 наймачем кімнат 7 і 9 в квартирі АДРЕСА_2 , і визнати за нею право користування ними, а за позивачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 – право користування даними кімнатами 7 і 9.
Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/16-3101 від 23 червня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у зміні умов договору найму квартири АДРЕСА_2 у зв`язку із відсутністю правових підстав для зайняття житлових приміщень 7 і 9 у квартирі загального заселення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з тих підстав, що позивачами не доведено та не надано достатніх та належних доказів, що обґрунтовують вимоги про визнання їх права на спірне житло з підстав, зазначених у позовній заяві, та вони не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. 
Фактичне проживання позивачів у спірних кімнатах №7 та №9 квартири, які їм не виділялись з 2004 року, сплата відповідних платежів за користування цим житлом, не може бути самостійною підставою для визнання за ними права користування спірними кімнатами, оскільки позивачам дані приміщення у встановленому законом порядку не виділялись і були зайняти ними самовільно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
У статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Сторона позивачів не оспорюють те, що ними не подано до суду доказів, які б підтверджували наявність ордера на їх вселення у кімнати №7 та АДРЕСА_7 , виданого у встановленому законом порядку.
Ордер на вселення у жиле приміщення не є правовстановлюючим документом на надане для вселення житло; лише отримання особою такого документа не призводить до виникнення у неї права на користування тим приміщенням, що у ньому зазначено.
Права щодо квартири виникають у особи в силу фактичного вселення її у певне приміщення, здійсненого на підставі чинного ордера та наступного укладення договору найму жилого приміщення щодо такого житла.
Право на видачу ордера належить органу місцевого самоврядування. Водночас підставою для визнання права користування житловим приміщенням, яке перебуває у власності територіальної громади міста, може бути договір найму житлового приміщення, укладений у письмовій формі на підставі ордера на дане житлове приміщення, виданого на ім`я наймача.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).
Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що позивачами не надано жодних достатніх, допустимих та достовірних доказів того, що позивачі звертались до виконавчого комітету Дніпровської міської ради, як власника будинку із заявою про вселення їх у спірне житлове приміщення (кімнати 7 та 9) та їх реєстрацію в ньому з додержанням відповідного порядку, або ж із заявою про постановлення їх на облік як осіб, які потребують поліпшення житлових умов, для вирішення в подальшому питання щодо користування кімнатами. Рішення відповідачем з цього приводу не приймалось і бездіяльність відповідача позивачами не оскаржувалась.
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_8 , кімнати 1, 3, АДРЕСА_9 , про що свідчать відмітки в паспортах та довідці про склад сім`ї від 10 червня 2025 року.
Крім того, з даної довідки, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради вбачається, що позивач ОСОБА_3 зареєстрований у квартирі (комунальній) АДРЕСА_2 23 березня 2017 року, позивач ОСОБА_5 – 30 серпня 2021 року, а позивач ОСОБА_6 - 29 травня 2025 року.
Доказів належності позивачів до членів сім`ї колишнього наймача житлових кімнат АДРЕСА_10 та АДРЕСА_11 ( ОСОБА_8 , що помер у 2003 році), суду не надано.
Акт від 13 серпня 2025 року про фактичне проживання позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_2 , лише констатує факт проживання останніх в квартирі, 65/100 якої належить позивачам на праві спільної часткової власності, де вони зареєстровані, і не надає їм права на вселення до спірних кімнат АДРЕСА_10 та №9.
Фактичне користування даними кімнатами, наймачами яких позивачі не є, жодним чином не дає підстав стверджувати про правомірність вселення останніх у спірне житлове приміщення (кімнати 7 та 9) квартири АДРЕСА_2 с додержанням встановленої законом процедури, передбаченої для вирішення даного питання.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання за позивачами права користування житловими кімнатами АДРЕСА_10 та АДРЕСА_11 , з чим погоджується колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом вимог процесуального закону, а саме розгляд справи порядку прощеного позовного провадження без виклику сторін судом апеляційної інстанції відхиляється з огляду на наступне.
Відповідно до частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Згідно із частиною першою статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у надані нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
Частиною другою вказаної статті визначено, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
З наведеного вбачається, що в порядку спрощеного позовного провадження можуть розглядатися не лише справи, визначені частиною першою статті 274 ЦПК України, але й будь-які інші справи, якщо з частини четвертої вказаної статті не випливає заборона щодо можливості їх розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. При цьому визнання таких справ судом малозначними не вимагається.
Відповідно до статті 276 ЦПК України клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження подається у письмовій формі одночасно з поданням позовної заяви або може міститися у ній. Таке клопотання має стосуватися розгляду в порядку спрощеного позовного провадження всієї справи і не може стосуватися лише певної частини позовних вимог, інакше суд не приймає його до розгляду, про що зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 583/524/21, провадження № 61-17341св21.

Дана справа, на переконання суду підпадає під ч.2 ст.274 ЦПК України, а матеріали справи не містять доказів того, що позивачі, зокрема ОСОБА_6 зверталась до суду із мотивованим клопотанням про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до не згоди позивачів із судовим рішенням та на правильність висновків суду першої інстанції не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - адвоката Скочко Ольги Анатоліївни - залишити без задоволення. 
Рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 19 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 12.03.2026р.

Головуючий суддя      О.В.Агєєв