ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"15" квітня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/255/26	

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребної К.Ф. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали справи №916/255/26
За позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (01135, м. Київ, просп-т Берестейський, 14, код ЄДРПОУ 38727770) в особі Чорноморської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Чорноморськ) (68001, м. Чорноморськ, вул. Праці, буд. 6, код ЄДРПОУ 38728414) 
до відповідача: Державної установи "Одеський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України" (65074, м. Одеса, вул. Лип Івана та Юрія, буд. 54А, код ЄДРПОУ 38477737) 
про стягнення 93 150,02грн. 

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Чорноморської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Чорноморськ) звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Державної установи "Одеський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України" про стягнення 93 150,02грн. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.02.2026р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/255/26. Справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.
Вказаною ухвалою суду було запропоновано сторонам надати у відповідні строки заяви по суті спору, а також роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч.7 ст. 252 ГПК України.
12.02.2026р. за вх. №5296/26 до суду від відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого останній позовні вимоги не визнає вважає їх необґрунтованим, безпідставними в зв`язку з чим в задоволені позову просить суд відмовити. 
19.02.2026р.. за вх. №6086/26 до суду до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якого позивач вважає що заперечення відповідача є безпідставними, не підтверджені належним та допустимим доказами, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. 
13.04.2026р. за вх. №12658/26 до суду від відповідача надійшла заява, згідно якої останній просить суд у випадку задоволення позовних вимог зменшити розмір санкцій до 1% від заявленого до стягнення розміру або іншого мінімального, співмірного та справедливого розміру на розсуд суду. 
Згідно положень ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Розглянувши матеріали справи суд встановив.
26.02.2025р. між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» (Постачальник) та Державною установою "Одеський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України" (Споживач) було укладено договір про постачання теплової енергії №34-Пп-ЧФ-25. 
Згідно з п. 1.1 Договору Постачальник бере на себе зобов`язання поставляти Споживачу через свої теплові мережі теплову енергію у вигляді гарячої води в необхідних йому обсягах відповідно до обсягів поставки, а Споживач зобов`язується сплачувати отриману теплову енергію згідно встановленої вартості, у строки передбачені даним договором.
Відповідно до п.3.2 договору, вартість договору становить 546 949,58грн. без ПДВ, ПДВ 20% - 109 389,92грн., всього ціна договору 656 339,50грн. 
Пунктом 4.1 договору передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць.
Протягом 2-х робочих днів після закінчення розрахункового періоду, Постачальник складає акт прийому-передачі з вказівкою фактичних обсягів і вартості поставленої теплової енергії (п.4.2 договору).
Згідно п.4.4 договору, оплата теплової енергії, що поставляється, здійснюється не пізніше 20-го числа місяця, наступного за розрахунковим, відповідно до рахунку Постачальника. 
Відповідно до п.4.5 договору, сторони погодили, що акт наданих послуг, підписаний уповноваженими представниками сторін, є документ, що підтверджує факт надання Постачальником послуг Споживачу. Прийом-передача акту та рахунку для підпису та оформлення, здійснюється сторонами шляхом передачі уповноваженими представниками під особистий підпис в реєстрі рахунків. Споживач зобов`язаний не пізніше другого дня після отримання екземплярів актів наданих послуг повернути Постачальнику підписаний та засвідчений власною печаткою належний Постачальнику екземпляр акту або направити мотивовану відмову від підписання акту з обґрунтуванням. У разі невиконання Споживачем зазначених зобов`язань акт наданих послуг вважається прийнятим ним без зауважень і має силу документу, підписаного Споживачем. При цьому, у разі неотримання Споживачем за його вини акту наданих послуг, належний йому екземпляр акту надсилається Постачальником на адресу Споживача рекомендованим листом з повідомлення про вручення. 
Як вказує позивач, за результатами розрахункового періоду лютого 2025 року, згідно з пунктом 4.2 договору, ним був складений Акт прийому-передачі наданих послуг з постачання теплової енергії в лютому 2025 року та виставлений рахунок на оплату. Відповідно до акту № КМ/ 2 930 від 28 лютого 2025 року Відповідач спожив теплової енергії в лютому 2025 року обсягом 54,1875 Гкал на загальну суму 656 339,24 грн (з ПДВ).
За посиланнями позивача, в порушення п. 4.5 Договору, відповідач не прибув до позивача для отримання акту приймання-передачі наданих послуг, в зв`язку із чим належний відповідачу екземпляр акту надання послуг та рахунок № КМ/2 930 від 28 лютого 2025 року був направлений останньому рекомендованим листом з повідомленням про вручення та отриманий Відповідачем, що підтверджується поштовою накладною 0601126270902). Відповідач відмов від підписання актів не надавав.
Позивач вказує, що в порушення умов договору, а саме п.4.4, відповідач рахунок № КМ/2 930 від 28 лютого 2025 року до 20 березня 2025 року не оплатив. 
На адресу ДП «АМПУ» надійшов лист відповідача від 16.04.2025 року в якому відповідач вказував, що передбачених у кошторисі на 2025 рік видатків на теплопостачання не вистачає для оплати по рахункам, у тому числі згідно договору від 26.02.2025 р. №34-Пп-ЧФ-25. 
Позивач зазначає, що 05.05.2025р. відповідач повторно направив позивачу лист вих. №435/02 в якому вказував, що в кошторисі ВП СОТ та на ВТ ДУ «Одеський ОЦКПХ МОЗ» на 2025 рік видатки на усі комунальні послуги затверджені не в повному обсязі та без урахування підвищення тарифів, у тому числі на оплату теплопостачання передбачено тільки 720 000грн. на весь поточний рік, а профінансовано з початку року, згідно плану асигнувань 81 282,44 грн. Кошти надходять щомісячно, згідно встановленого порядку, який на цей час діє в Україні, маленькими сумами. Таким чином, передбачена кошторисом сума буде отримана в повному обсязі в кінці поточного року.
За посиланнями позивача, фактично оплата за розрахунковий місяць лютого 2025 року проводилась наступним чином: 116 281,60 грн з ПДВ, сплачено 08.05.2025р.; 211 888,60 грн з ПДВ, сплачено 10.06.2025р.; 39 999,07 грн з ПДВ, сплачено 28.08.2025р.; 169 999,98 грн з ПДВ, сплачено 18.09.2025; 118 169,99 грн з ПДВ, сплачено 21.10.2025р. 
Відповідно до пункту 8.4 Договору за прострочення грошових зобов`язань за цим договором Споживач сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної ставки НБУ, що діяла на період за яким рахується пеня, за кожен день прострочення оплати від суми заборгованості. 
Позивач наголошує, що з огляду на положення п. 8.4 Договору та ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України Позивач, після того як рахунок КМ/2 930 від 28 лютого 2025 був сплачений в повному обсязі, направив Відповідачу претензію від 29.10.2025 року №2079/15-02-04/Вих з вимогою оплати пені та коштів визначених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України в сумі 93 150,02 грн., а саме пеню в розмірі 72 363,93 грн., 3% річних у розмірі 7 002,96 грн. та інфляційні витрат в розмірі 13 783,13грн.
Проте, як вказує позивач, За результатами розгляду претензії Відповідач 17 листопада 2025 року направив лист № 015/3380, в якому зазначив, що оплата за спожиту теплову енергію здійснювалась своєчасно та у повному обсязі у відповідності до п. 4.4 Договору - не пізніше 20-го числа місяця, наступного за розрахунковим та ним були оплачені рахунки, а саме: Акт № КМ/2 930/1 та рахунок КМ/2 930/1 на суму 116 281,60 грн з ПДВ, сплачено 07.05.2025 (платіжна інструкція №115); Акт № КМ/2 930/2 та рахунок КМ/2 930/2 на суму 211 888,60 грн з ПДВ, сплачено 09.06.2025 (платіжна інструкція №154); Акт № КМ/2 930/3 та рахунок КМ/2 930/3 на суму 39 999,07 грн з ПДВ, сплачено 27.08.2025 (платіжна інструкція №270); Акт № КМ/2 930/4 та рахунок КМ/2 930/4 на суму 169 999,98 грн з ПДВ, сплачено 17.09.2025 (платіжна інструкція №352); Акт № КМ/2 930/5 та рахунок КМ/2 930/5 на суму 118 169,99 грн з ПДВ, сплачено 20.10.2025 (платіжна інструкція №357 та №388). 
Разом з тим позивав вказує, що за результатами розгляду листа відповідача від 17 листопада 2025 року № 015/3380 позивачем було встановлено, що 07.05.2025 року провідному економісту сектору розрахунків з неосновної діяльності та оренди ЧФ ДП «АМПУ» ОСОБА_2 надійшов телефонний дзвінок від представника Відповідача Фірсової Лідії Михайлівни, паспорт серії НОМЕР_1 , з телефонного номеру НОМЕР_2 , яка займає посаду бухгалтера у відокремленому підрозділі санітарної охорони територій та на видах транспорту ДУ «Одеський ОЦКПХ МОЗ», відповідно до довіреності №19 від 06.06.2025 може отримувати рахунки та акти виконаних робіт за надані послуги, під час якого остання повідомила мене, що у Відповідача відсутня можливість одразу оплатити виставлений рахунок № КМ/2930 від 28.02.2025 за послуги, надані за Договором № 34-Пп-ЧФ-25 від 26.02.2025 та оплата буде здійснюватися частково згідно виділеного бюджетного асигнування для оплати послуг теплопостачання. Проте, за твердженням посадової особи Відповідача, відповідно до процедури, Відповідачу необхідно пред`явити до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області рахунок саме на конкретну суму рівну бюджетному асигнуванню, і посадова особа Відповідача ( Фірсова Лідія Михайлівна ) повідомила на яку конкретно суму необхідно надати рахунок. За твердженням представника Відповідача, в іншому випадку Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області оплату не проведе і заборгованість залишиться непогашеною. 
На вказане прохання Відповідача ОСОБА_2 сформувала рахунок №КМ/2 930/1 на суму 116 281,60 грн з ПДВ, який був сплачений 08.05.2025 року. Надалі подібні дзвінки зі сторони Відповідача поступали 09.06.2025, 27.08.2025, 17.09.2025, 20.10.2025. На прохання Відповідача для оплати послуг теплопостачання були сформовані рахунки з сумами, що відповідали бюджетним асигнуванням Відповідача, для оплати теплопостачання, а саме: Акт № КМ/2 930/1 та рахунок КМ/2 930/1 на суму 116 281,60 грн з ПДВ, сплачено 08.05.2025; Акт № КМ/2 930/2 та рахунок КМ/2 930/2 на суму 211 888,60 грн з ПДВ, сплачено 10.06.2025; Акт № КМ/2 930/3 та рахунок КМ/2 930/3 на суму 39 999,07 грн з ПДВ, сплачено 28.08.2025; Акт № КМ/2 930/4 та рахунок КМ/2 930/4 на суму 169 999,98 грн з ПДВ, сплачено 18.09.2025; Акт № КМ/2 930/5 та рахунок КМ/2 930/5 на суму 118 169,99 грн з ПДВ, сплачено 21.10.2025. 
Позивач звертає увагу суду що вказані обставини підтверджуються доданою до позовної заяви заявою свідка ОСОБА_2 . 
Також, позивач зазначає, що всі вищевказані рахунки № КМ/2 930/1, № КМ/2 930/2, № КМ/2 930/3, № КМ/2 930/4 та № КМ/2 930/5 формувалися та направлялися відповідачу виключно у вигляді копій засобами електронного зв`язку (електронною поштою) з метою забезпечення можливості проведення часткової оплати відповідно до доведених бюджетних асигнувань. Оригінали зазначених рахунків та актів приймання-передачі послуг у спосіб, передбачений пунктом 4.5 Договору, на адресу Відповідача Позивачем не направлялися, оскільки такі документи не замінювали первинний рахунок № КМ/2 930 від 28.02.2025 року, виставлений за результатами розрахункового періоду, та не змінювали встановленого Договором строку виконання грошового зобов`язання.
Позивач наголошує та звертає увагу суду, що послуги з постачання теплової енергії за договором були надані відповідачу саме у лютому 2025 року, що підтверджується актом приймання- передачі наданих послуг за лютий 2025 року, а отже саме лютий 2025 року є розрахунковим місяцем у розумінні умов Договору. Відповідно, кінцевим строком виконання грошового зобов`язання з оплати спожитої у лютому 2025 року теплової енергії є 20 березня 2025 року. Фактична сплата вартості теплової енергії відповідачем здійснювалася частинами у період з 08.05.2025 року по 21.10.2025 року, тобто з порушенням встановленого договором строку оплати. При цьому в травні, червні, серпні, вересні та жовтні 2025 року послуги з постачання теплової енергії відповідачу не надавалися, а всі платежі здійснювалися виключно в рахунок погашення заборгованості за послуги, фактично спожиті у лютому 2025 року. Таким чином, прив`язка відповідачем строків оплати до дат часткових бюджетних асигнувань або до дат виставлення проміжних рахунків є штучною та такою, що не відповідає ані умовам договору, ані правовій природі грошового зобов`язання.
Позивач зазначає, що оплативши вартість послуг за договором лише 21.10.2025 року, відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, порушив вимоги пункту 4.4 Договору, а також норми статей 526, 530, 610 та 612 Цивільного кодексу України, а відсутність у відповідача належного фінансування або здійснення оплати частинами з бюджету не звільняє останнього від відповідальності за порушення строків виконання зобов`язання та не може бути підставою для невизнання факту несвоєчасної оплати послуг за Договором.
Отже, посилаючись на вищенаведені обставини, Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Чорноморської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Чорноморськ) звернулось до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом за захистом свого порушеного права. 
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.
У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Як встановлено судом, правовідносини 26.02.2025р. між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» (Постачальник) та Державною установою "Одеський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України" (Споживач) було укладено договір про постачання теплової енергії №34-Пп-ЧФ-25, за умовами якого Постачальник бере на себе зобов`язання поставляти Споживачу через свої теплові мережі теплову енергію у вигляді гарячої води в необхідних йому обсягах відповідно до обсягів поставки, а Споживач зобов`язується сплачувати отриману теплову енергію згідно встановленої вартості, у строки передбачені даним договором (п.1.1 договору).
Протягом 2-х робочих днів після закінчення розрахункового періоду, Постачальник складає акт прийому-передачі з вказівкою фактичних обсягів і вартості поставленої теплової енергії (п.4.2 договору).
Відповідно до п.4.5 договору, сторони погодили, що акт наданих послуг, підписаний уповноваженими представниками сторін, є документ, що підтверджує факт надання Постачальником послуг Споживачу. Прийом-передача акту та рахунку для підпису та оформлення, здійснюється сторонами шляхом передачі уповноваженими представниками під особистий підпис в реєстрі рахунків. Споживач зобов`язаний не пізніше другого дня після отримання екземплярів актів наданих послуг повернути Постачальнику підписаний та засвідчений власною печаткою належний Постачальнику екземпляр акту або направити мотивовану відмову від підписання акту з обґрунтуванням. У разі невиконання Споживачем зазначених зобов`язань акт наданих послуг вважається прийнятим ним без зауважень і має силу документу, підписаного Споживачем. При цьому, у разі неотримання Споживачем за його вини акту наданих послуг, належний йому екземпляр акту надсилається Постачальником на адресу Споживача рекомендованим листом з повідомлення про вручення. 
Як вбачається з матеріалів справи, за результатами розрахункового періоду лютого 2025 року, згідно з пунктом 4.2 договору, позивачем був складений Акт прийому-передачі наданих послуг з постачання теплової енергії в лютому 2025 року та виставлений рахунок №КМ/2 930 на оплату. Відповідно до акту № КМ/ 2 930 від 28 лютого 2025 року Відповідач спожив теплової енергії в лютому 2025 року обсягом 54,1875 Гкал на загальну суму 656 339,24 грн (з ПДВ). Зазначений акт був направлений відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення та отриманий відповідачем, що підтверджується поштовою накладною 0601126270902). Відповідач відмов від підписання актів не надавав.
В свою чергу отримання відповідачем послуг за договором №34-Пп-ЧФ-25 від 26.02.2025р. є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити надані послуги відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.
Згідно п.4.4 договору, оплата теплової енергії, що поставляється, здійснюється не пізніше 20-го числа місяця, наступного за розрахунковим, відповідно до рахунку Постачальника. 
Беручи до уваги викладені умови оплати (п.4.4 договору), строк оплати за надані послуги постачання теплової енергії згідно вищезазначеного акту є таким, що настав 20.03.2025р.
Матеріали справі свідчать, що відповідачем в порушення умов п. 4.4. договору та ч.1 ст. 530 ЦК України своєчасно не було здійснено оплату виставленого позивачем рахунку №КМ/2 930 від 28.02.2025р., оплати проводилась частинами, а саме: 116 281,60 грн з ПДВ, сплачено 08.05.2025р.; 211 888,60 грн з ПДВ, сплачено 10.06.2025р.; 39 999,07 грн з ПДВ, сплачено 28.08.2025р.; 169 999,98 грн з ПДВ, сплачено 18.09.2025; 118 169,99 грн з ПДВ, сплачено 21.10.2025р. 
Відтак, дослідивши обставини спору, судом було встановлено факт неналежного виконання Державною установою "Одеський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України" прийнятих на себе зобов`язань за умовами договору №34-Пп-ЧФ-25 від 26.02.2025р. щодо своєчасної оплати наданих послуг згідно вищезазначеного рахунку, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не спростовано з боку відповідача.
Разом з тим з огляду на те, що відповідач свої зобов`язання в частині оплати вартості послуг з постачання теплової енергії не виконав у встановлений договором строк, то відповідно відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки. 
Так, позивачем в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором договору про постачання теплової енергії №34-Пп-ЧФ-25 від 26.02.2025р. позивачем нараховано відповідачу пеню в розмірі 72 363,93 грн., 3% річних у розмірі 7 002,96 грн. та інфляційні витрат в розмірі 13 783,13грн.
Відповідно до ст. 230 Господарського Кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно ст. 549 Цивільного Кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до пункту 8.4 Договору за прострочення грошових зобов`язань за цим договором Споживач сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної ставки НБУ, що діяла на період за яким рахується пеня, за кожен день прострочення оплати від суми заборгованості. 
Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України. 
Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством. 
Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. З огляду на те, що умовами спірного договору не встановлено іншого відсотку річних, відповідно сплаті підлягають саме 3% річних від простроченої суми за відповідний час прострочення грошового зобов`язання у гривневому вираженні.
Індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.
Проаналізувавши здійснені позивачем розрахунки пені, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, господарський суд дійшов висновку про правильність та обґрунтованість здійснених розрахунків. 
Стосовно клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій та відсотків річних, господарський зазначає наступне.
Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Тобто положення вказаного закону надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен із учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість заподіяння своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріплювати можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Зокрема, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Наведені висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.
Верховний Суд також зазначає, що в разі, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. При цьому колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.
Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (подібний висновок сформульований Верховним Судом у постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20)).
При цьому з огляду на сталу судову практику у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання, співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені (такі правові висновки Верховного Суду викладені в постановах від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).
Водночас при вирішенні питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).
При цьому законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 Цивільного кодексу України тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Отже, і чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини 1, 2 статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Таким чином, у питаннях щодо підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить із конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями статті 233 Господарського кодексу України і частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватися та оцінюватися судом відповідно до статей 86, 210, 237 Господарського процесуального України. Аналогічні висновки викладені в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22, яка наразі є останньою правовою позицією щодо застосування статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України, викладала також висновки про те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить із конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій. Посилаючись на висновки Верховного Суду щодо підстав для зменшення розміру пені, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що із цих висновків не можна виокремити умови їх застосування окремо від специфічних обставин таких справ і застосувати у цій справі.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.03.2026 у справі № 921/187/25.
З урахуванням конкретних обставин даної справи, які мають юридичне значення, суд враховує: ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором (заборгованість перед позивачем станом на час розгляду справи судом відсутня, позивачем до стягнення з відповідача заборгованості по основному боргу не заявлена); статус відповідача який є державною бюджетною неприбутковою установою; відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору; відсутність в діях відповідача прямого умислу, спрямованого на порушення зобов`язання.
З огляду на дискреційність наданих суду повноважень щодо зменшення розміру штрафних санкцій, суд, ураховуючи конкретні встановлені судом обставини справи та задля дотримання балансу інтересів обох сторін в умовах воєнного стану, зменшує розмір пені заявленої до стягнення на 90 % у зв`язку з чим клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій підлягає задоволенню частково, що відповідає принципу верховенства права, є пропорційним та справедливим та запобігає безпідставному збагаченню кредитора за рахунок боржника.
Відтак, з відповідача підлягає стягненню пеня в сумі 7 236,39 грн.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, сформулювала висновок про те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц також зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, до закінчення розгляду якої було зупинено касаційне провадження у справі № 907/1102/23, що розглядається, конкретизовано правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 щодо застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.
Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.
Відтак нарахований позивачем у цій справі розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних, інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не підлягає зменшенню судом, а прохання відповідача у цій частині до задоволення не підлягає.
Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.
Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 ЦК України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 також зазначила, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
Відтак нарахований позивачем у цій справі розмір інфляційних втрат не підлягає зменшенню судом, а клопотання відповідача у цій частині задоволенню не підлягає.
При цьому заперечення відповідача до уваги судом не приймаються, з огляду на наступне.
Так, заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач вказує, що 20 жовтня 2025 року Відповідачем зобов`язання було виконано в повному обсязі, а саме: 01.05.2025 отримано Акт № КМ/2 930/1 та рахунок № КМ/2930/1 на суму 116 281,60 грн з ПДВ, сплачено 07.05.2025 (платіжна інструкція №115); 06.06.2025 отримано Акт № КМ/2 930/2 та рахунок № КМ/2930/2 на суму 211 888,60 грн з ПДВ, сплачено 09.06.2025 (платіжна інструкція №154); 20.08.2025 отримано Акт № КМ/2 930/3 та рахунок № КМ/2930/3 на суму 39 999,07 грн з ПДВ, сплачено 27.08.2025 (платіжна інструкція №270); 12.09.2025 отримано Акт № КМ/2 930/4 та рахунок № КМ/2930/4 на суму 169 999,98 грн з ПДВ, сплачено 17.09.2025 (платіжна інструкція №352); 14.10.2025 отримано Акт № КМ/2 930/5 та рахунок № КМ/2930/5 на суму 118 169,99 грн з ПДВ, сплачено 20.10.2025 (платіжні інструкції №357 та №388). Претензія щодо сплати штрафних санкцій була сформована Позивачем лише 29 жовтня 2025 року та надійшла Відповідачу 07 листопада 2025 року. Таким чином претензія про сплату штрафних санкцій була сформована Позивачем після повного та належного виконання Відповідачем грошового зобов`язання.
Суд відповідні посилання оцінює критично, оскільки як зазначалось по тексту рішення вище, пунктом 4.4 Договору №34-Пп-ЧФ-25 від 26.02.2025 року передбачено, що оплата теплової енергії здійснюється не пізніше 20-го числа місяця, наступного за розрахунковим. Оскільки розрахунковим є лютий 2025 року, кінцевим строком виконання грошового зобов`язання було 20 березня 2025 року. 
Отже, починаючи з 21.03.2025р. у відповідача вже було наявне прострочення по сплаті виставленого позивачем 28.02.2026р. рахунку № КМ/2 930.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, факт прострочення виконання грошового зобов`язання відповідач фактично підтвердив своїми листами від 16.04.2025 року та від 05.05.2025 року в яких останній повідомляв про відсутність достатніх бюджетних призначень для здійснення оплати за Договором, про неповне затвердження видатків на комунальні послуги та про здійснення фінансування частинами протягом року. 
З наданих листів вбачається, що станом на момент їх направлення оплата у строк, встановлений пунктом 4.4 Договору, здійснена не була, а виконання грошового зобов`язання відкладалось на майбутній період у зв`язку з очікуванням бюджетних асигнувань.
Також відповідач вказує, що сторонами було досягнуто домовленість щодо поетапного виставлення рахунків чим фактично змінено спосіб виконання грошового зобов`язання. 
Поряд з цим, суд відповідні посилання оцінює критично, оскільки пунктом 13.2 договору передбачено, що у договір можуть вноситись доповнення й зміни, погоджені й підписані обома представниками сторін оформлені як додаткові угоди до його договору. 
Жодних додаткових угод щодо зміни порядку оплати наданих послуг між сторонами не укладалось. Виставлення на прохання відповідача, поетапних рахунків на часткові суми до вже існуючого грошового зобов`язання не є відповідною зміною умов договору.
Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні та відповідачем не надано доказів які б підтверджували факт погодження з боку позивача змін щодо строків оплати, а саме шляхом виставлення поетапних рахунків до оплати існуючого та неоплаченого рахунку 28.02.2026р. за № КМ/2 930.
Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Інші посилання відповідача не спростовують висновків, до яких дійшов суд.
При цьому, суд звертає увагу сторін на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів… мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суду обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010р.у справі "Серявін та інші проти України"
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Чорноморської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Чорноморськ) є обґрунтованими, підтверджені належними доказами наявними в матеріалах справи, проте враховуючи зменшення пені підлягає частковому задоволенню. 
Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України. 
Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, 
УХВАЛИВ:

1. Позов Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (01135, м. Київ, просп-т Берестейський, 14, код ЄДРПОУ 38727770) в особі Чорноморської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Чорноморськ) (68001, м. Чорноморськ, вул. Праці, буд. 6, код ЄДРПОУ 38728414) до Державної установи "Одеський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України" (65074, м. Одеса, вул. Лип Івана та Юрія, буд. 54А, код ЄДРПОУ 38477737) - задовольнити частково. 
2. Стягнути з Державної установи "Одеський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України" (65074, м. Одеса, вул. Лип Івана та Юрія, буд. 54А, код ЄДРПОУ 38477737) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (01135, м. Київ, просп-т Берестейський, 14, код ЄДРПОУ 38727770) в особі Чорноморської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Чорноморськ) (68001, м. Чорноморськ, вул. Праці, буд. 6, код ЄДРПОУ 38728414) пеню в сумі 7 236 (сім тисяч двісті тридцять шість)грн. 39коп., 3%річних в розмірі 7 002 (сім тисяч дві)грн.96коп., інфляційні витрати в сумі 13 783 (тринадцять тисяч сімсот вісімдесят три)грн. 13коп. та судовий збір в сумі 2 663 (дві тисячі шістсот шістдесят три)грн. 
3. В решті позовних вимог відмовити. 

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст рішення складено 15 квітня 2026 р.

Суддя К.Ф. Погребна