ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 р. 	Справа № 480/2123/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.12.2025, головуючий суддя І інстанції: С.М. Глазько, м. Суми, повний текст складено 22.12.25 по справі № 480/2123/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі – ГУ ПФУ в Сумській області, відповідач), в якому просила суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо призупинення та невиплати надбавки до пенсії за вислугу років непрацюючим пенсіонерам, які мають на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника (стаття 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»), з 01 квітня 2023 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області здійснити нарахування та виплату надбавки до пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , як непрацюючому пенсіонеру, яка має на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника (стаття 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»);
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області здійснити нарахування та виплату надбавки до пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , як непрацюючому пенсіонеру, яка має на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, різниці в пенсії за минулий час починаючи з 01 листопада 2023 року (у розумінні частини 2 статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб»).
В обґрунтування позовних вимог зазначила про протиправність дій відповідача по припиненню з 01.04.2023 виплати позивачу, як непрацюючому пенсіонеру, надбавки на непрацездатного члена сім`ї - доньку ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_2 ) 2005 року народження у зв`язку з досягненням нею 18-річного віку, оскільки вказане суперечить приписам частини 6 статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII (далі – Закон № 2262-ХІІ) та порушує її право на належне пенсійне забезпечення.
Стверджувала, що її донька ще не досягла 23 років та є студенткою 3-го курсу медичного факультету Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна, денної форми навчання, у зв`язку з чим є всі підстави для виплати позивачу надбавки непрацюючим пенсіонерам, які мають на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22.12.2025 у справі № 480/2123/25 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії – задоволено.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо зупинення з 01.04.2023 нарахування та виплати ОСОБА_1 надбавки до пенсії на підставі пункту "а" частини 1 статті 16 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» як непрацюючому пенсіонеру, який має на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Степана Бандери, буд. 43, м. Суми, 40009, код ЄДРПОУ 21108013) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі пункту "а" частини 1 статті 16 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» надбавки до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який має на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника з 01.04.2023.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Степана Бандери, буд. 43, м. Суми, 40009, код ЄДРПОУ 21108013) суму судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.12.2025 у справі № 480/7939/25 та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про правомірність дій відповідача щодо припинення виплати позивачу надбавки до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який має на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника з 01.04.2023, оскільки донька позивача - ОСОБА_2 , 2005 року народження, досягла 18-річного віку з 23 березня 2023 року, що у розумінні приписів пункту «а» статті 16 Закону № 2262-ХІІ є умовою, яка виключає право ОСОБА_1 на подальше отримання спірної надбавки.
При цьому, зауважив, що факт навчання ОСОБА_2 у вищому навчальному закладі не є підставою для продовження виплати такої надбавки до досягнення нею 23 річного віку.
У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу позивач просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги Головного управління пенсійного фонду у Сумській області у повному обсязі.
В обґрунтування відзиву зазначила, що у розумінні приписів частини 6 статті 30 Закону № 2262-ХІІ позивач має всі підстави для отримання надбавки, як непрацюючий пенсіонер, яка має на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника, а тому дії апелянта щодо припинення виплати вказаної надбавки є такими, що не відповідають зазначеним вимогам законодавства.
Крім, того, вважала, що безпідставне звернення апелянта з даною апеляційною скаргою відтермінує одержання надбавки пенсіонеру, який має на утриманні непрацездатного члена сім`ї, що гарантується Законом № 2262-ХІІ та порушує права позивача, гарантовані статтею 46 Конституції України.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у ГУ ПФУ в Сумській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ.
Позивачу як непрацюючому пенсіонеру до 01.04.2023 виплачувалася надбавка на непрацездатного члена сім`ї, а саме - доньку, ОСОБА_2 , 2005 року народження, до досягнення останньою 18-річного віку, що підтверджується листом відповідача від 12.12.2024 № 1800-0202-8/51680.
Вважаючи, що має право на отримання спірної набавки і після досягнення донькою 18-річного віку, позивач звернулася до ГУ ПФУ в Сумській області із заявою від 08.11.2024 про поновлення виплати вказаної надбавки на непрацездатного члена сім`ї (а. с. 10).
Листом від 12.12.2024 № 1800-0202-8/51680 ГУ ПФУ в Сумській області повідомило позивача, що відповідно до статті 30 Закону № 2262-ХІІ непрацездатними членами сім`ї вважаються діти, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому, вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах, а також професійно-технічних, закладах вищої освіти мають право на пенсію у разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23-річного віку, проте, вони не належать до кола непрацездатних членів сім`ї.
Зважаючи на зазначені норми законодавства, оскільки доньці позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 виповнилось 18 років, то виплата надбавки на її утримання припинена з 1 квітня 2023 року, а подальше її нарахування та виплата не передбачені чинним законодавством, оскільки непрацездатними членами сім`ї, на яких призначається надбавка є діти до 18 років.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо призупинення виплати спірної надбавки, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки досягнення непрацездатною особою, яка перебуває на утриманні непрацюючого пенсіонера 18-річного віку не є тією виключною обставиною, з якою Закон пов`язує відсутність у пенсіонера права на отримання надбавки, визначеної статтею 16 Закону № 2262-XІІ, а тому, за висновком суду, припинення нарахування та виплати позивачу надбавки до пенсії за вислугу років непрацюючим пенсіонерам, які мають на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника, з підстав досягнення донькою позивачки ОСОБА_2 18-річного віку, є протиправним.
При цьому, судом зазначено, що надбавка до пенсії не є формою перерахунку пенсії, не є підвищенням пенсії, а тому у позивача є право на її виплату саме з моменту припинення вказаної виплати - 01.04.2023, а не з 01.11.2023, як вважала позивач посилаючись на приписи частини 2 статті 51 Закону № 2262-ХІІ, якими визначено право пенсіонера на виплату різниці в пенсії за минулий час не більш як за 12 місяців.
Обираючи належний спосіб захисту порушених прав позивача, суд вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 на підставі пункту "а" частини 1 статті 16 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» надбавки до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який має на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника з 01.04.2023.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, визначені в Законі № 2262-ХІІ.
Вказаним Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Відповідно до пункту «а» статті 16 Закону № 2262-XII до пенсії за вислугу років, що призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом (у тому числі до обчисленої в мінімальному розмірі), нараховується: надбавка непрацюючим пенсіонерам, які мають на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника (стаття 30), - на кожного непрацездатного члена сім`ї в розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Статтею 16 Закону № 2262-XII визначено, що надбавка нараховується тільки на тих членів сім`ї, які не одержують пенсійні виплати із солідарної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, допомогу на дітей одиноким матерям. За наявності права одночасно на пенсію, зазначені види допомоги і надбавку на непрацездатного члена сім`ї до пенсії за вислугу років за вибором пенсіонера може бути призначено пенсію, державну соціальну допомогу або нараховано на цього члена сім`ї надбавку. За наявності в сім`ї двох або більше пенсіонерів кожний непрацездатний член сім`ї, який перебуває на їх спільному утриманні, враховується для нарахування надбавки тільки одному з пенсіонерів за їх вибором.
Положеннями статті 30 Закону № 2262-XII передбачено перелік осіб, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника. Зокрема, пунктом «а» частини 4 цієї статті, на який посилається позивач, зазначено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.
При цьому, за змістом частини шостої статті 30 Закону №2262-XII вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не більш як до досягнення ними 23 років. Діти-сироти мають право на пенсію в разі втрати годувальника до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні.
Системний аналіз наведених правових норм дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що право на нарахування надбавки до пенсії відповідно до пункту «а» частини першої статті 16 Закону № 2262-XII, мають непрацюючі пенсіонери, які мають на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника.
При цьому, зазначена норма передбачає сукупність таких умов: 1) пенсіонер є непрацюючим; 2) наявність непрацездатних утриманців - членів сім`ї, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника. Водночас, приписами вказаної норми законодавства визначено не лише наявність непрацездатних утриманців - членів сім`ї, а також наявність непрацездатних утриманців - членів сім`ї, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника. Тобто, означені положення пенсійного законодавства надають право непрацюючому пенсіонеру на отримання надбавки як у разі наявності непрацездатних утриманців, так і тих непрацездатних утриманців, які отримують пенсію по втраті годувальника, не закінчили навчальний заклад та не досягли 23 річного віку.
Відповідачем не заперечується, що позивачу як непрацюючому пенсіонеру до 01.04.2023 виплачувалася надбавка на непрацездатного члена сім`ї - доньку ОСОБА_2 2005 року народження до досягнення останньою 18-річного віку.
Однак, у зв`язку із досягненням доньки позивача 18-річного віку вказана надбавка не нараховувалася та не виплачувалася.
Обґрунтовуючи правомірність вчинення дій щодо припинення нарахування та виплати означеної надбавки до пенсії позивача пенсійний орган доводить, що законодавство України не надає право пенсіонеру на отримання надбавки після досягнення у даному випадку донькою позивача 18-річного віку, оскільки після досягнення повноліття така особа вважається працездатною.
Однак суд апеляційної інстанції відхиляє такі доводи відповідача, оскільки досягнення непрацездатною особою, яка перебуває на утриманні непрацюючого пенсіонера 18-річного віку не є тією умовою, з якою Закон пов`язує втрату пенсіонером права на отримання надбавки, визначеної статтею 16 Закону № 2262-XІІ.
Так, матеріалами справи підтверджено та не спростовано відповідачем, що позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ; не працює; має на утриманні непрацездатного члена сім`ї - доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка не досягла 23 років та при цьому є студенткою 3-го курсу медичного факультету Харківського національного університету ім. В. Н. Каразіна, денної форми навчання, що підтверджується довідкою Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна від 14.01.2025 № 3501-24/93 (а. с.11).
А відтак, за встановлених колегією суддів обставини, ОСОБА_1 у розумінні пункту «а» статті 16 Закону № 2262-XII відповідає всім вимогам, які встановлені законодавцем, для отримання спірної надбавки.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дій відповідача щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 надбавки до пенсії за вислугу років непрацюючим пенсіонерам, які мають на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника, з підстав досягнення донькою позивачки ОСОБА_2 18-річного віку, що зумовлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.
Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому, застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для прийняття рішення про реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У справі, що переглядається, повноваження щодо розгляду заяви від 08.11.2024 про поновлення виплати вказаної надбавки на непрацездатного члена сім`ї були реалізовані відповідачем шляхом прийняття листа від 12.12.2024 № 1800-0202-8/51680, яким повідомлено про відсутність підстав для поновлення виплати спірної надбавки. 
Будь-яких застережень щодо неналежності звернення позивача чи неповноти долучених документів лист відповідача, наданий у відповідь на отриману від ОСОБА_1 заяву, не містить. 
Враховуючи викладене, з огляду на відповідність ОСОБА_1 умовам, встановленим пунктом «а» статті 16 Закону № 2262-XII, всім вимогам, які встановлені законодавцем, для отримання спірної надбавки, колегія суддів погоджується з обраним судом першої інстанції способом захисту порушеного права.
Колегія суддів зауважує, що відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач з посиланням на приписи статті 51 Закону № 2262-ХІІ вважала, що має право на перерахунок пенсії з доплатою за утримання непрацездатного члена сім`ї лише за останні 12 місяців, а саме з 01.11.2023, враховуючи, що ОСОБА_1 звернулася до територіального органу пенсійного фонду із відповідною заявою про відновлення надбавки відповідно пункту "а" статті 16 Закону № 2262-ХІІ лише 08.11.2024.
З цього приводу слід зазначити, що відповідно до частини 2 статті 51 Закону № 2262-ХІІ перерахунок пенсій, призначених особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців.
Разом з цим, у спірних правовідносинах, поновлення виплати надбавки до пенсії за непрацездатного члена сім`ї не є ані формою перерахунку пенсії, ані підвищенням пенсії, а тому, у позивача виникає право на її виплату саме з моменту припинення вказаної виплати, тобто, з 01.04.2023.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування у спірних правовідносинах приписів частини 2 статті 51 Закону № 2262-ХІІ якими встановлено присічний строк перерахунку/підвищення пенсії - не більш як за 12 місяців.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Враховуючи, що колегія суддів не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.12.2025 по справі № 480/2123/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій   Я.М. Макаренко