ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1472/26 Справа № 205/4918/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федотова В.М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Новокодацького районного суду міста Дніпра від 19 вересня 2025 року
у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Теличка Віктора Анатолійовича, стягувач – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», –

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2025 року  ОСОБА_1  звернулася до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Теличка Віктора Анатолійовича, стягувач – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк»).

Скарга обґрунтовувалась тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Теличка В.А. перебувало виконавче провадження № 61566692 з примусового виконання виконавчого листа № 2/205/192/16, виданого 30 березня 2016 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська у справі № 205/4918/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором.

16 березня 2020 року приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття провадження та накладення арешту на майно та кошти боржника, відповідний запис внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. В подальшому, приватним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

04 липня 2025 року, після того як вона дізналась про неможливість отримання пенсії з пенсійного (соціального) рахунку, нею була написана заява до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Теличка В.А. з вимогою зняти арешт з її банківського рахунку, однак відповідь надано не було.

Вважала, що дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Теличка В.А. щодо не зняття арешту у виконавчому провадженні № 61566692 є неправомірними, оскільки вказаний рахунок призначений виключно для зарахування пенсійних виплат.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд: визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Теличка В.А. щодо не зняття у виконавчому провадженні № 61566692 арешту з пенсійного (соціального) рахунку неправомірними; зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Теличка В.А. поновити порушене право шляхом зняття арешту у виконавчому провадженні № 61566692 з банківського рахунку, на який зараховується виключно пенсія (соціальні виплати), а саме: з пенсійного (соціального) рахунку № НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 , у АТ КБ «ПриватБанк».

Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 19 вересня 2025 року у задоволенні скарги  ОСОБА_1  – відмовлено.

У поданій 10 жовтня 2025 року апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції не дослідив та не надав належної оцінки наданим доказам, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Посилається на те, що суд не звернув увагу на пункт 10-2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», яким тимчасово на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни російської федерації), є безпідставними, з огляду на наступне.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в Електронному суді.
Представником АТ КБ «ПриватБанк» було подано заяву про відкладення розгляду справи у зв”язку з неотриманням копії апеляційної скарги.
Колегією було встановлено, що апеляційна скарга та всі інші процесуальні документи були направлені на адресу АТ КБ «ПриватБанк» в Електронному суді 06.11.2025 року та отримані завчасно — 08.11.2025 року, що підтверджено відповідною довідкою (а.с.85).
Судом визнано неявку представника АТ КБ «ПриватБанк» без поважних причин. 

06.02.2025 року - апелянткою ОСОБА_1 було подано заяву про розгляд апеляційної скарги без її участі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Теличка В.А. перебувало виконавче провадження № 61566692 від 16 березня 2020 року з примусового виконання виконавчого листа № 2-3242/2009, виданого 20 липня 2012 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АК банку «Форум» заборгованості за кредитним договором № 0412/07/03-Z від 24 грудня 2007 року в розмірі 1 317 363,00 грн. та судових витрат в розмірі 1 730,00 грн., що підтвердив виконавець у відзиві (а.с.24-25).

16 березня 2020 року приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття провадження та накладення арешту на майно та кошти боржника. В подальшому, приватним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», що не заперечувалось приватним виконавцем у відзиві.

Із копії довідки за реквізитами АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що одержувачем є ОСОБА_1 , рахунок № НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 (а.с.8).

Матеріали справи містять копію виписки про рух коштів по рахунку № НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_1 , без відображення залишків по рахунку (а.с.9-10).

Неможливість надання приватним виконавцем матеріалів виконавчого провадження № 61566692 підтверджується копією акта про вилучення для знищення виконавчих проваджень від 26 січня 2025 року (а.с.21-23).

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що скаржниця не довела належними доказами (повідомленням банку, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено), що відкритий на її ім`я у АТ КБ «ПриватБанк» картковий рахунок № НОМЕР_1 (IBAN НОМЕР_4 ) використовується виключно для зарахування пенсії боржника; враховуючи, що винесення постанови про накладення арешту на грошові кошти боржника є необхідним для забезпечення належного і у розумні строки примусового виконання виконавчого документу та вказані дії здійснені приватним виконавцем без порушень вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Питання організації, порядку та умов виконання судових рішень і рішень інших органів, що підлягають примусовому виконанню, зокрема звернення стягнення на кошти боржника на рахунках в банках, передбачені як Законом України «Про виконавче провадження», так і Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі – Інструкція).

Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, у разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронні гаманці в емітентах електронних грошей, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти/електронні гроші боржника. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

Частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до пункту 7 розділу VIII Інструкції, розпочинаючи виконання рішення про стягнення коштів, виконавець зобов`язаний винести постанову відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Виконавець знімає арешт з майна боржника у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII). Подібні положення містяться у частині першій статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV. Також виконавець знімає арешт з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 11 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII.

Відповідно до частини третьої статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом (аналогічні положення містить частина третя статті 59 Закону № 1404-VIII).

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 60 Закону № 606-XIV; частина п`ята статті 59 Закону № 1404-VIII).

Законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій); у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за виключенням випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Аналогічна висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24).

Згідно з абзацом другим частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Надані ОСОБА_1 довідка АТ КБ «ПриватБанк» від 23 травня 2025 року та виписка по надходженням по картці/рахунку не є належним доказом того, що рахунок № НОМЕР_1 (IBAN НОМЕР_4 ), на який накладено арешт, відноситься до рахунків зі спеціальним чи обмеженим режимом використання, накладення арешту на кошти на якому заборонено.

Колегія зазначає, що саме банк, який виконує постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі їх обліковування на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути таку постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, доказів того, що зазначений рахунок відноситься до рахунків зі спеціальним чи обмежувальним режимом використання, накладення арешту на кошти якого заборонено, скаржницею не представлено; клопотань про витребування відповідних доказів судом – не заявлено, що підтверджується матеріалами справи.

Не надано суду доказів і того, що банк повертав без виконання отриману від виконавця постанову про арешт коштів боржника із зазначенням неможливості накладення арешту через цільове призначення рахунку у відповідності до вимог частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження».

За положеннями частини третьої статті 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Виходячи з викладеного, встановивши, що скаржниця не довела належними доказами (повідомленням банку, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено), що відкритий на її ім`я у АТ КБ «ПриватБанк» картковий рахунок № НОМЕР_1 (IBAN НОМЕР_4 ) використовується виключно для зарахування пенсії боржника; враховуючи, що винесення постанови про накладення арешту на грошові кошти боржника є необхідним для забезпечення належного і у розумні строки примусового виконання виконавчого документу та вказані дії здійснені виконавцем без порушень наведених вище нормативних актів; враховуючи баланс інтересів боржника і стягувача, – колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Посилання апелянта на те, що місцевий суд не звернув увагу на пункт 10-2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», яким тимчасово на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни російської федерації), є безпідставними, з огляду на наступне.

Так, 26 березня 2022 року набрав чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2129-ІХ, яким розділ ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» доповнено пунктом 10-2, у якому, зокрема, зазначено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України « Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок кримінального правопорушення, та рішень, боржниками за якими є громадяни російської федерації).

У розумінні вищезазначених приписів законодавства під зверненням стягнення мається на увазі саме списання ( відрахування) коштів, що становлять пенсію та стипендію.

Зміст наведеної норми свідчить про те, що законодавство не передбачає заборон чи будь-яких обмежень щодо винесення виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження.

Безумовно, накладення арешту на кошти (майно) боржника є стадією виконавчого провадження – першим етапом звернення стягнення на майно боржника, питання про накладення якого виконавець вирішує під час відкриття виконавчого провадження.

Однак, з урахуванням викладеного, ті застереження, що містяться в абзаці 9 пункту 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», не можна тлумачити у такий спосіб, що під час воєнного стану на території України припиняються усі виконавчі дії, оскільки це нівелюватиме принцип обов`язковості судових рішень, що набрали законної сили, та призначення інституту виконавчого провадження.

Такому тлумаченню відповідає зміст абзаців 7, 8 пункту 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», оскільки наведеними нормами права фактично передбачається можливість накладення арешту виконавцем на кошти боржника. Приписи, які б забороняли накладати арешт на грошові кошти (доходи) боржника, згаданий пункт не містить.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 29 вересня 2023 року у справі № 336/1212/23 (провадження № 61-6333св23) та від 24 січня 2024 року у справі № 338/1549/21 (провадження № 61-9264св23).

У абзаці 19 пункту 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX припиняється звернення стягнення на пенсію, стипендію (крім рішень про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок кримінального правопорушення, та рішень, боржниками за якими є громадяни російської федерації).

Пункт 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» викладено у наведеній редакції на підставі Закону України від 11 квітня 2023 року № 3048-ІХ, який набрав чинності лише 06 травня 2023 року.

У справі, що переглядається, встановлено, що приватний виконавець не виносив постанову про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 , а тому порушень пункту 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не допустив.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Ухвалу Новокодацького районного суду міста Дніпра від 19 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида