Справа № 357/10255/25
Провадження № 2/357/1097/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі - головуючий суддя Цуранов А.Ю., при секретарі Козубенко Я.С.,
за участю:
представник позивача – адвокат Дейнека С.Л.;
представник відповідача – адвокат Овчаренко Д.К.;
представник відповідача – Ревунець Р.Г.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 1» про стягнення надбавки за вислугу років,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить стягнути з Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 1» на її користь надбавку за вислугу років за період з лютого по листопад 2023 року та з січня по грудень 2024 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 20.04.2018 позивач працювала на посаді завідувача клініко-діагностичної лабораторії в КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 1» та 07.02.2025 переведена на посаду лікаря-лаборанта експрес відділу клініко-діагностичної лабораторії відповідача, з якої 02.06.2025 була звільнена за скороченням штатів. Вказує, що під час роботи вона мала право на надбавку за вислугу років, яку їй не було виплачено, тому позивач звернулась до суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.07.2025 справу було передано на розгляд судді Рижко Г.О.
08.07.2025 ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні, а також встановлені строки учасникам справи для подання заяв по суті справи.
23.07.2025 на адресу суду від представника відповідача - адвоката Овчаренка Д.К., надійшов відзив на позов, в обґрунтування якого зазначено, що відповідач є юридичною особою публічного права, комунальним неприбутковим підприємством. Джерелами формування майна та коштів підприємства є кошти місцевого бюджету, кошти отримані за договорами про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, власні надходження отримані від господарської діяльності та інші джерела. Єдиним джерелом надходження коштів, що можуть бути використані відповідачем для виплати заробітної плати, це кошти, отримані від Національної служби здоров`я України за програмами медичного обслуговування населення. Роботодавець зобов`язаний здійснювати оплату праці у відповідності до Положення про оплату праці, виходячи з отриманих доходів за укладеними договорами з НСЗ України. При цьому, на період подолання фінансових труднощів підприємства, заробітна плата працівникам нараховується не нижче рівня мінімальної заробітної плати, визначеної згідно з Законом України про державний бюджет України на відповідний рік. Наказом № 93 від 21.02.2023 з лютого 2023 року по грудень 2024 року призупинено виплату надбавки за вислугу років медичним працівникам відповідача. Це пов`язане з тим, що перевищенням витрат на оплату праці призведе до розбалансування фонду оплати праці та неспроможності своєчасної виплати заробітної плати. Просить відмовити в позові.
09.10.2025 на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, у якій зазначені додаткові обґрунтування її вимог, вказано про те, що надбавка за вислугу років є складовою частиною заробітної плати. Наполягає на задоволенні позову.
09.10.2025 ухвалою суду за клопотанням позивача витребувано від КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №1» інформацію про суму невиплаченої надбавки за вислугу років за період з лютого місяця 2023 року по листопад місяць 2023 року та за січень місяць 2024 року по грудень місяць 2024 року. 
14.10.2025 на адресу суду надійшли витребувані докази.
Відповідно до розпорядження керівника Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 154 дана цивільна справа передана на перерозподіл між суддями, оскільки згідно наказу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.11.2025 № 115/в/г судді ОСОБА_2 надана відпустка без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості (але не більше як до досягнення дитиною шестирічного віку), у зв`язку з тим, що її дитина потребує домашнього догляду, тривалістю на один рік, починаючи з 21.11.2025 по 05.11.2026.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю.
02.12.2025 ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи 28.01.2026.
28.01.2026 представник відповідача - адвокат Овчаренко Д.К., подав до суду заяву про визнання явки позивача обов`язковою. 
17.03.2026 в судовому засіданні представник відповідача - адвокат Овчаренко Д.К., подав до суду заяву про застосування строків позовної давності та клопотання про призначення судової бухгалтерської експертизи.
17.03.2026 в судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про приєднання до матеріалів справи копії постанови Київського апеляційного суду від 24.12.2025 у справі № 357/8958/25 з Єдиного державного реєстру судових рішень з відомостями про проведення перевірки відносно відповідача. 
17.03.2026 в судовому засіданні суд на місці ухвалив прийняти до розгляду заяви по суті справи (відзив/відповідь на відзив), відмовити у задоволенні клопотання відповідача про визнання явки позивача обов`язковою, залишити без розгляду клопотання представника позивача про призначення судово-бухгалтерської експертизи та клопотання представника позивача про прийняття судом копії постанови апеляційного суду, з огляду на стадію розгляду справи, дату подання відзиву та відповіді на відзив, а також доводи сторін щодо вказаних клопотань.
В судовому засіданні представник позивача - адвокат Дейнека С.Л., позов підтримав, просив задовольнити, надав пояснення по суті. Вказав, що ціна позову становить 128 787,95 грн, в тому числі: за 2023 рік - 59 135,48 грн, за 2024 рік - 69 652,47 грн. Ці суми підтверджуються роздруківками по заробітній платі. Позивач дізналась про порушення її права після звільнення. Заявив про подання доказів на підтвердження витрат на правову допомогу після ухвалення судом рішення.
Представник відповідача - генеральний директор КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 1» Ревунець Р.Г., та представник відповідача - адвокат Овчаренко Д.К., в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, надали пояснення. Зауважили, що вимоги позивача є неправомірними, оскільки застосуванню підлягає Закон, а не колективний договір. Надані на ухвалу суду виписки по заробітній платі не відповідають дійсності, оскільки суми заробітної плати нараховані з порушенням порядку. Накази про зупинення надбавок є діючими та доводились до відома працівників на нарадах. Рішення Конституційного Суду немає ретроспективної дії та не стосується правовідносин, що були раніше. Позивач отримувала та зберігала щомісячні виписки по заробітній платі, а тому пропустила строк позовної давності.
Заслухавши пояснення представника позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд перейшов до стадії ухвалення рішення.
Судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 з 18.11.1993 прийнята на посаду лікаря-лаборанта лабораторії Білоцерківської міської лікарні № 1, яка перейменована в Комунальне некомерційне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 1», що вбачається з копії трудової книжки серії НОМЕР_1 від 03.08.1981.
20.04.2018 позивач переведена на посаду завідувача клініко-діагностичної лабораторії КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 1».
07.02.2025 позивач переведена на посаду лікаря-лаборанта експрес відділу клініко-діагностичної лабораторії КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 1».
02.06.2025 ОСОБА_1 звільнена з посади лікаря-лаборанта експрес лабораторії КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 1», у зв`язку зі скороченням штатної посади, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією наказу відповідача № 314-к від 30.05.2025.
Комунальне некомерційне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 1» створене за рішенням Білоцерківської міської ради від 30.08.2018 № 2553-55-VІІ, є закладом охорони здоров`я, комунальним некомерційним підприємством, що засноване на комунальній власності територіальної громади міста Біла Церква, є неприбутковим підприємством та діє на підставі Статуту (нова редакція) затвердженого рішенням Білоцерківської міської ради від 27.02.2020 № 5020-91-VІІ.

У період з лютого 2023 року по грудень 2024 року в КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №1» діяв Колективний договір між керівництвом та трудовим колективом КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 1, схвалений конференцією трудового колективу 17.05.2022. 
Розділ 5 «Оплата праці» зазначеного колективного договору регулює порядок оплати праці на підприємстві. Так, пунктом 5.1.2 вказаного розділу передбачено здійснення оплати праці у відповідності до Положення про оплату праці (Додаток 4), яке є невід`ємною частиною колективного договору і базується на нормативних актах, які регулюють питання щодо оплати праці, виходячи з отриманих доходів за укладеними договорами з НСЗ України. На період подолання фінансових труднощів підприємства заробітна плата працівникам нараховується не нижче рівня мінімальної заробітної плати визначеної згідно з Законом України про державний бюджет України на відповідний рік.
Встановлення надбавок за вислугу років (стаж) медичним і фармацевтичним працівникам передбачене п. 2.16 Положення про оплату праці КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 1», згідно з яким надбавка за вислугу років медичним і фармацевтичним працівникам передбачена у розмірі, зокрема 30 % посадового окладу - при стажі роботи понад 20 років.
Пунктом 2.28 Положення про оплату праці передбачено, що умови нарахування та виплати підвищень, доплат та надбавок до посадового окладу, матеріальної допомоги на оздоровлення, премій в розмірі нижче, ніж визначені даним Положенням можуть бути застосовані, але винятково на період подолання фінансових труднощів Підприємства, а також при виникненні особливих економічних чи соціальних обставин.
Наказами КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 1» № 93 від 21.02.2023 та № 62 від 15.01.2024, з 01.02.2023 та з 01.01.2024 призупинено виплату надбавки за вислугу років медичним працівникам відповідача з метою запобігання ризиків розбалансування фонду оплати праці, створення умов для своєчасної виплати заробітної плати.
Відповідно до наявних у матеріалах справи розрахунків по заробітній платі ОСОБА_1 , в період з лютого 2023 року по грудень 2023 року відповідачем позивачу нараховано заробітну плату, в тому числі надбавку за вислугу років у розмірі 30% від посадового окладу в розмірі 59 135,48 грн, в період з січня 2024 року по грудень 2024 року - 69 652,47 грн, однак вказана надбавка не виплачена.
Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами ст. 233 КЗпП України.
Частина друга статті 233 КЗпП України в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-1Х не обмежувала строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-1Х, який набрав чинності з 19.07.2022, яким до статті 233 КЗпП України внесено зміни, що фактично відновлювали дію строку позовної давності щодо звернення до суду за вирішенням трудових спорів про стягнення належної робітнику заробітної плати, що існував до 2001 року.
Згідно із частиною першою статті 233 Кодексу, строк звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати обмежений трьома місяцями з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Велика Палата Конституційного Суду України 11.12.2025 розглянула справу за конституційним поданням Верховного Суду про конституційність частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України та Ухвалила рішення №1-р/2025.
Дослідивши питання, порушені в конституційному поданні, Суд виснував, що оспорюваний припис Кодексу в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат є таким, що не відповідає Конституції України.
У Рішенні наголошується, що установлення тримісячного строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 45 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.
Конституційний суд ухвалив, визнати такою, що не відповідає Конституцій України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним судом України цього Рішення. Рішення Конституційного суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.
Враховуючи, що на час розгляду даної справи, рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025 у справі № 1-7/2024 (337/24) визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, яка утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, суд вважає, що звернення до суду з позовом про стягнення належної працівнику надбавки за вислугу років не обмежується будь-яким строком, при цьому в матеріалах справи відсутні відомості про вручення позивачу при звільненні відповідного розрахунку.
Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно із частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
За правилом ч. 1 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-IX заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором.
Відповідно до частини першої статі 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.
Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці (частина п`ята статті 97 КЗпП України).
Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці»).
У статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, до складу якої входить основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Таким чином, судом встановлено, що надбавка за вислугу років є складовою частиною заробітної плати працівника.
Згідно зі статтею 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.
Аналогічне положення закріплене також у частині 1 статті 13 Закону України «Про оплату праці», згідно з якою оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.
Так, постановою Кабінету Міністрів України № 1418 від 29.12.2009 затверджено «Порядок виплати надбавки за вислугу років медичним, фармацевтичним працівникам і фахівцям з реабілітації державних та комунальних закладів охорони здоров`я», яка набрала чинності з 01.01.2010.
Згідно з вказаним Порядком, надбавка за вислугу років установлюється медичним, фармацевтичним працівникам і фахівцям з реабілітації державних та комунальних закладів охорони здоров`я залежно від стажу роботи в такому розмірі: при стажі роботи понад 3 роки розмір щомісячної надбавки до посадового окладу встановлюється у розмірі 10%, при стажі роботи понад 10 років - 20%, при стажі роботи понад 20 років - 30%.
Відповідно до ст. 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» залежно від форми власності заклади охорони здоров`я утворюються та функціонують як державні, комунальні, приватні чи засновані на змішаній формі власності. За організаційно-правовою формою заклади охорони здоров`я, зокрема, комунальної власності можуть утворюватися та функціонувати як комунальні некомерційні підприємства або комунальні установи. Заклади охорони здоров`я комунальної власності можуть утворюватися та функціонувати шляхом здійснення співробітництва територіальних громад у формах, передбачених законом, у тому числі як спільне комунальне підприємство.
Згідно із ч. 1ст. 8 Закону України «Про оплату праці» держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників. Умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону (ч. 2 ст. 8 Закону України «Про оплату праці»). 
Враховуючи, що КНП уклало договори і отримує фінансування безпосередньо з Національної служби здоров`я України, тому при вирішенні питання оплати праці на це підприємство не поширюються положення ч. 2 ст. 8 Закону України «Про оплату праці», врегулювання оплати праці працівників такого підприємства здійснюється на договірних засадах.
З огляду на вказане, у закладах охорони здоров`я, які за організаційно-правовою формою функціонують як комунальні некомерційні підприємства, умови оплати праці визначаються з урахуванням положень ст. 97 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці», згідно яких форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Комунальні некомерційні підприємства можуть використовувати систему оплати праці таку, яка встановлена для працівників підприємств, що фінансуються з бюджету, Кабінетом Міністрів України, зокрема, тарифну, а можуть використовувати змішану, основним є те, щоб умови оплати праці були визначені колективним договором і не погіршували становище працівника у порівнянні з встановленими законодавством гарантіями. 
Судом в межах даного спору встановлено, що вислуга років ОСОБА_1 становила понад 20 років, отже вона мала право на виплату надбавки за вислугу років щомісячно у розмірі 30% від посадового окладу, однак відповідач у період з лютого по листопад 2023 року та з січня по грудень 2024 року, таку надбавку не виплачував.
Разом з тим, відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ(далі Указ) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який не скасовано на дату розгляду справи.
Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34,38,39,41-44,53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43,44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Так, положеннями ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Під час судового розгляду встановлено, що наказами відповідача № 93 від 21.02.2023 та № 62 від 15.01.2024, з метою запобігання виникненню ризиків розбалансування фонду оплати праці, створення умов для своєчасної виплати заробітної плати, з 1 лютого 2023 призупинено доплату за вислугу років медичним працівникам.
Тобто, на підставі даних наказів, з 1 лютого 2023 року та з 1 січня 2024 року за ініціативою роботодавця в односторонньому порядку було зупинено дію положення колективного договору щодо виплати надбавки за вислугу років. Таким чином, умови оплати праці медичних працівників КНП БМР «БМЛ № 1» було змінено в бік погіршення.
Стаття 103 КЗпП України покладає на роботодавця обов`язок повідомити працівника не пізніш як за два місяці про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення.
Поряд з тим, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну умов оплати праці, передбачених статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.
Під час судового розгляду встановлено, що позивача не ознайомлювали з наказами про призупинення виплати надбавки за вислугу років.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Згідно із частиною 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Аналіз норм ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до виплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до статті 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Слід зауважити, що матеріалами справи не підтверджено факт фінансових труднощів у відповідача, а також внесення змін у колективний договір.
Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).
За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Таким чином, судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не виплачено надбавку за вислугу років за період роботи з лютого по листопад 2023 року та з січня по грудень 2024 року в загальній сумі 128 787,95 грн, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В :
Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити повністю.
Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 1» на користь ОСОБА_1 надбавку за вислугу років у розмірі 128 787,95 грн.
Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
Відповідач Білоцерківська міська рада «Білоцерківська міська лікарня № 1» адреса: вул. Ярослава Мудрого, буд. 49, м. Біла Церква, Київська область, код ЄДРПОУ: 24880520.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його підписання.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Суддя 	А. Ю. Цуранов