печерський районний суд міста києва
Справа № 757/11516/16-ц 
пр. 2-1184/25
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року Печерський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Соколова О.М.,
при секретарі судового засідання - Колесник А.Є.,
цивільна справа № 757/11516/16-ц
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку позовного загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо», ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та стягнення заборгованості, -
ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року адвокат Соломін Валерій Олександрович в інтересах ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо» (далі - відповідач 1), ОСОБА_2 (далі - відповідач 2, ОСОБА_2 ) про визнання дій неправомірними та стягнення заборгованості.
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19 вересня 2014 року ПАТ «Банк Камбіо» на підставі договору застави майнових прав та відступлення права вимоги від 11 вересня 2014 року, укладеного з позивачем, в рахунок погашення наявної у ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 26 травня 2008 року № 54ф/02-2008 з належного позивачу рахунка безпідставно замість суми заборгованості в розмірі 52 258,36 дол. США списав 52 946,35 дол. США. Вважаючи такі дії ПАТ «Банк Камбіо» неправомірними, просила визнати його дії щодо перерахування належних їй грошових коштів в сумі 687,99 дол. США незаконними. Крім того, посилаючись на те, що позивач у зв`язку з погашенням нею заборгованості за ОСОБА_2 набула статусу нового кредитора щодо останнього, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість у розмірі 52 946,35 дол. США.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Камбіо», ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 52 258,36 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09 серпня 2016 року становить 1 297 052,50 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Камбіо» - відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Камбіо» скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано незаконними дії ПАТ «Банк Камбіо» щодо перерахування грошових коштів ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 у розмірі 687,99 дол. США.
Постановою Верховного Суду від 18.12.2019 року скасовано рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2017 року та направлено цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо», ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та стягнення заборгованості, на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Соколову О.М.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року цивільну справу №757/11516/16-ц - прийнято до провадження судді Печерського районного суду м. Києва Соколова О.М. та призначено підготовче судове засідання.
14 вересня 2020 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшло клопотання про витребування доказів.
15 вересня 2020 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва занесеною до протоколу судового засідання задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів.
17 листопада 2020 року на адресу суду від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшли письмові пояснення щодо виконання вимог ухвали суду від 15.09.2020 року.
11 травня 2021 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про зміну підстав позову, на підставі якої, позивач просив суд, стягнути суму заборгованості у розмірі 52 946,35 дол. США з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , витрати на сплату судового збору покласти на відповідачів пропорційно задоволених вимог.
17 травня 2021 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів.
02 вересня 2021 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва занесеною до протоколу судового засідання прийнято до спільного розгляду заяву про зміну підстав позову.
09 листопада 2022 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшли письмові пояснення щодо заяви про зміну підстав позовних вимог.
09 листопада 2022 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшла заява про застосування строку позовної давності.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
29 травня 2023 на адресу суду від представника позивача надійшли заперечення щодо застосування строку позовної давності.
У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили.
У судове засідання відповідач 1 не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, від представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення ПАТ «Банк Камбіо» з ринку, надійшла заява про розгляд справи без її участі, заперечувала проти вимог позову та просила відмовити.
У судове засідання відповідач 2 не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, проте до суду від представника відповідача 2 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, проти вимог позову, заперечувала та просила відмовити у їх задоволенні.
Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
За наведених обставин, з урахуванням тривалого перебування справи у суді суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів.
З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.
Судовим розглядом встановлено, що 11 вересня 2014 року між позивачем та ПАТ «Банк Камбіо» укладений договір застави майнових прав та відступлення прав вимоги, за умовами якого позивач виступив майновим поручителем ОСОБА_2 в забезпечення вимог заставодержателя, що випливають з кредитного договору від 26 травня 2008 року № 54ф/02-2008, укладеного між ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_2 , за умовами якого останній зобов`язується перед ПАТ «Банк Камбіо» повернути не пізніше 26 травня 2011 року надані йому кошти в сумі 103 000 дол. США, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитними коштами в гривнях у розмірі 16 % річних, сплатити пеню, здійснити інші можливі платежі, передбачені кредитним договором, відшкодувати витрати ПАТ «Банк Камбіо», пов`язані з пред`явленням вимог за кредитним договором і звернення стягнення на предмет застави (т. 1, а. с. 14).
За вказаним договором ОСОБА_1 в забезпечення виконання вищевказаних зобов`язань передала у заставу належні їй на момент укладання цього договору майнові права - право вимоги грошових коштів за договором строкового банківського вкладу (депозиту) від 01 вересня 2014 року № 20-965 з ПАТ «Банк Камбіо». Предметом застави є кошти у розмірі 52 258,36 дол. США.
Пунктами 2.1.2, 2.1.3 вказаного договору передбачені права ПАТ «Банк Камбіо» на звернення стягнення на предмет застави та задоволення своїх вимог з предмета застави.
Умовами п. 4.1 договору сторонами узгоджено, що ПАТ «Банк Камбіо» набуває права вимоги в день невиконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором та/або в день отримання від заставодавця заяви про дострокове повернення депозитного вкладу, та/або в день порушення справи про банкрутство заставодавця/боржника. Заставодержатель з дня виникнення у нього права вимоги має право задовольнити свої вимоги шляхом списання коштів з рахунка заставодавця № НОМЕР_1 , відкритого за договором строкового банківського вкладу (депозиту) від 01 вересня 2014 року № 2-965.
12 вересня 2014 року позивач на адресу ПАТ «Банк Камбіо» подав заяву, в якій просив здійснити списання грошових коштів у сумі 52 258,36 дол. США за договором строкового банківського вкладу (депозиту) від 01 вересня 2014 року № 20-9965, укладеного з ПАТ «Банк Камбіо», та направити належні йому грошові кошти, які розміщені у ПАТ «Банк Камбіо» відповідно до вищевказаного договору, та які передані у заставу ПАТ «Банк Камбіо» на підставі договору застави майнових прав та відступлення прав вимоги від 11 вересня 2014 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 52 258,36 дол. США та суму відсотків, нарахованих на дату списання коштів (т. 1, а. с. 24).
На підставі вищевказаної заяви 12 вересня 2014 року ПАТ «Банк Камбіо» з належного позивачу рахунка № НОМЕР_2 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23 травня 2008 року № 543ф/02-2008 згідно з договором застави майнових прав від 11 вересня 2014 року б/н здійснив списання грошових коштів на загальну суму 52 258,36 дол. США, яка включає суму 953,88 дол. США нарахованих доходів за кредитом, що підтверджуються випискою з рахунка позивача № НОМЕР_2 з 01 вересня 2014 року до 04 лютого 2016 року та меморіальними ордерами від 12 вересня 2014 року № 325_1797, № 325_179, № 325_1789.
Статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особо внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з частиною першою статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Згідно з ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною 4 ст. 267 ЦК України закріплено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
До того ж, відповідно до п. 11 постави Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановлено, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки.
Відповідно до статті 253 ЦК, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України.
Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті 261 ЦК України).
За кредитною угодою перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно повернення кредиту в повному обсязі починається не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).
Вказана правова позиція Верховного Суду України викладена у Постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-95цс14, у Постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14.
Так, відповідно до матеріалів справи, 26 травня 2008 між ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 543ф/02-2008 (далі - Кредитний договір), відповідно до якого, банк надав Позичальнику кредит у сумі 103 000,00 доларів США.
Кредитний договір це - цивільно-правовий документ, який визначає взаємні юридичні права і обов`язки та економічну відповідальність банку і клієнта (позичальника) з приводу проведення кредитної операції.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України).
Строк дії кредитного договору встановлюється з дня надання кредиту і до повного погашення кредиту.
Відповідно до розділу «Предмет договору» Кредитного договору, строк повернення кредиту не пізніше 26 травня 2011 року.
Отже, в силу приписів статей 253, 257, 261 ЦК України, з 27 травня 2011 року почав відраховуватися строк, у межах якого банк міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та який закінчився 27 травня 2014 року.
Так, матеріали справи не містять доказів, що протягом трьох років, а саме з 27 травня 2011 року по 27 травня 2014 року, ПАТ «Банк Камбіо» звертався до суду чи самого ОСОБА_2 , або вчиняв інші дії, спрямовані на відновлення порушеного права, хоча як встановлено матеріалами справи, кінцевий строк повернення кредиту був визначений у вищевказаному Кредитному договорі, про що банку було відомо.
Відповідно до п.п. 5.5., 5.7 розділу 5 «Особливі умови» Кредитного договору, договір складений у трьох примірниках, що підтверджує наявність його в розпорядженні та користуванні ПАТ «Банк Камбіо».
Таким чином, саме з 28 травня 2014 ПАТ «Банк Камбіо» втратив право заявляти будь-які майнові претензії до ОСОБА_2 , у зв`язку із спливом строку у межах якого банк міг звернутися з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Крім того, судовим розглядом встановлено, що 11 вересня 2014 року ОСОБА_1 , виступила майновим поручителем ОСОБА_2 та уклала з ПАТ «Банк Камбіо» Договір застави майнових прав та відступлення прав вимоги (далі - Договір). 
Згідно вказаного Договору, предмет застави складає 52 258,36 доларів США.
У випадку відступлення права вимоги, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Первісним кредитором за Кредитним договором був ПАТ «Банк Камбіо», а відступлення було здійснено на користь фізичної особи - ОСОБА_1 .
Водночас, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням законодавства України.
Так, у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.
Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.
Так, фінансова установа це юридична особа, яка згідно із законом надає одну або декілька фінансових послуг і внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку (пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
Разом з цим, 10 листопада 2020 року Велика Палата Верховного суду розглянула справу № 638/22396/14-ц та за її наслідками прийняла остаточне рішення у правовому підході щодо відступлення права вимоги у кредитних правовідносинах на користь фізичних та юридичних осіб без ліцензії фінансової установи, зазначивши, що кредитором за кредитним договором може бути лише банк або інша фінансова установа, яка має відповідну ліцензію, то відступати права вимоги інших особам без відповідного статусу фінансової компанії теж не можна.
Аналогічна правова позиція висловлена 26 січня 2022 року Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 761/41749/19, провадження № 61-11761c621.
За таких обставин, ОСОБА_1 не може виступати кредитором за Кредитним договором та пред`являти на підставі цього договору будь-які майнові вимоги до ОСОБА_2 .
Так, судовим розглядом встановлено, що предметом Договору застави був Кредитний договір від 26 травня 2008 року за № 543ф/02-2008, який на момент взяття ОСОБА_1 на себе зобов`язань по кредиту фактично не мав юридичної сили, оскільки вже не породжував для його сторін ніяких прав та обов`язків.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦК України, встановлено, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
Заявлене ОСОБА_1 «право» на стягнення боргу за кредитним договором є похідним від права первісного кредитора ПАТ «Банк Камбіо».
Так, передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору; та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними.
Згідно з статтею 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.
Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.
Такого висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 жовтня 2019 у справі № 626/1799/17.
Разом з цим, відступлення припиненого права вимоги (тобто майнового права вимоги, якого не існує на момент укладення відповідного договору у будь-якого суб`єкта) також не створює жодних правових наслідків для особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).
Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не може виступати кредитором у кредитних правовідносинах, а строк звернення з вимогою про виконання зобов`язань до ОСОБА_2 за кредитним договором № 543ф/02-2008 закінчився ще 28 травня 2014 року.
А тому, очевидно, що ОСОБА_1 , окрім всього зазначеного, ще й звернулася до суду з позовною заявою після спливу строку позовної давності.
Так, представник позивача обґрунтовуючи необхідність звернення із заявою про змін підстав позову вказує про зміну фактичних обставин у справі № 757/11516/16-ц, а саме - прийняттям постанови Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 757/59932/16-ц, якою було залишено без змін рішення попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 про визнання недійсним Договору застави майнових прав та відступлення прав вимоги від 11.09.2014 року.
Представник позивача у своїй заяві зазначає, що «Верховний Суд у своїй постанові від 19.12.2018 р. (справа № 757/59932/16-ц) встановив преюдиційні обставини відносно Відповідача ОСОБА_2 , ПАТ «Банк Камбіо», а саме те, що: 1. ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 103 000.00 дол. США на підставі Кредитного договору № 543d/02-2008, який був укладений із ПАТ «Банк Камбіо». 2. Матеріалами справи № 757/59932/16-ц узгоджується, що ОСОБА_2 на добровільне виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 09.08.2016 р. (справа № 757/11516/16-ц) здійснював відповідні платежі на користь Позивача ОСОБА_1 . 3. Оспорюваний Договір застави майнових прав та відступлення права вимоги укладений з додержанням вимог чинного законодавства та направлений на реальне настання правових наслідків».
Так, відповідно до позиції Касаційного адміністративного суду Верховного Суду у справі № 816/988/17 від 09 листопада 2018 року преюдицію можна заперечити доказами, а отже вона не мас абсолютного характеру.
«Водночас, передбачене частиною першою статті 72 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення рішення суду першої інстанції) та частиною четвертою статті 78 КАС України (у редакції, чинній на момент прийняття рішення апеляційним судом) звільнення від доказування не мас абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.
Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 86 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення рішення суду першої інстанції) та статті 90 КАС України (у редакції, чинній на момент прийняття рішення апеляційним судом).
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року № 6-327це 15 та Верховним Судом, зокрема, у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 822/1468/17».
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5, суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов`язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними.
Судовим розглядом встановлено, що судами, розглядаючи позовну заяву ОСОБА_2 не розглядались наступні питання: - відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор банк або інша фінансова установа. Відповідна позиція підтверджується і практикою Великої Палати Верховного суду, зокрема, постановою у справі № 638/22396/14-ц від 10.11.2020 року; 
- з 28.05.2014 року ПАТ «Банк Камбіо» втратив право заявляти будь-які майнові претензії до ОСОБА_2 , у зв`язку із спливом строку у межах якого банк міг звернутися з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦК України, встановлено, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
Заявлене ОСОБА_1 «право» на стягнення боргу за кредитним договором є похідним від права первісного кредитора ПАТ «Банк Камбіо».
А тому, не зважаючи на заміну у зобов`язанні сторін, після 28 травня 2014 року, так само як і ПАТ «Банк Камбіо», ОСОБА_1 вже не мала жодного права заявляти будь-які майнові вимоги до ОСОБА_2 , зокрема, і у зв`язку із закінченням строку позовної давності для нього.
ОСОБА_1 , окрім всього зазначеного, ще й звернулася до суду 16 березні 2016 року з позовною заявою після спливу строку позовної давності.
Таким чином, в даному випадку не можуть застосовуватися правила преюдиції, оскільки у ході судового розгляду справи на яку посилається представник позивача, не досліджувалися, зокрема, вищевказані обставини.
Аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову, відсутні з підстав пропущення строку позовної давності.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, у тому числі судовий збір, понесені стороною позивача, покладаються на неї.
Керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 141, 258-259, 263-265, 279, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо», ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та стягнення заборгованості - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Соколов