1	Справа № 335/1245/26  2/335/1395/2026 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року         м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі:
головуючого судді Макарова В.О.,
за участю секретаря судового засідання Філатової О.О.,
розглянувши у відкритому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

03.02.2026 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить розірвати шлюб, зареєстрований між ним та відповідачем 10.09.1994 Азовською сільською радою Розівського району, про що у книзі реєстрації актів про укладення шлюбів зроблено відповідний актовий запис №9 (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 10.09.1994).
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що починаючи з 2019 року стосунки між ним та позивачем погіршились, зникло взаєморозуміння, взаємоповага і почуття любові, стали частими сварки, внаслідок того, що кожний має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Позивач вказує, що вже тривалий час, починаючи з 2020 року, кожен зі сторін живе окремим життям та своїми інтересами, спільне господарство не ведеться, що свідчить про фактичне припинення шлюбних відносин. Фактично шлюб між сторонами існує формально.
На думку позивача, спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та таким, що суперечить його інтересам.
Ухвалою суду від 04.02.2026 у справі за вказаним позовом відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін.
Позивач ОСОБА_1 надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 , через свого представника адвоката Астахову М.І., надала до суду заяву, в якій повністю погоджується з позовними вимогами. Просить шлюб між нею та ОСОБА_1 розірвати. Повідомила, що будь які спори щодо поділу майна між сторонами відсутні, неповнолітніх дітей від шлюбу сторони не мають.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 10.09.1994 між сторонами укладено шлюб, зареєстрований Азовською сільською радою Розівського району, про що у книзі реєстрації актів про укладення шлюбів зроблено відповідний актовий запис №9, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 10.09.1994.
Згідно позовної заяви, починаючи з 2020 року сторони живуть окремим життям та своїми інтересами, спільне господарство не ведеться, шлюб між ними існує формально. Спільне життя подружжя і збереження шлюбу на думку позивача є неможливим та таким, що суперечить його інтересам.
Відповідач проти позовних вимог про розірвання шлюбу не заперечує, погоджується на розірвання шлюбу.
Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Будь які спори щодо розподілу майна у сторін відсутні. 
Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. 
Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. 
Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997). Так, відповідно до ст. 12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст. 5 Протоколу № 7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
Суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення сторін про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим.
Суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах СК України.
Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
З огляду на те, що відповідач у своїй заяві визнала позов та не заперечувала проти розірвання шлюбу, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, приймаючи до уваги, що шлюб це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім`ю не бажають, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, суд вважає за можливе ухвалити рішення про задоволення позову.
Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.
Згідно частини 2 статті 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Згідно з частини 3 статті 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Позивач не просив суд здійснити розподіл судових витрат, а тому дане питання судом не вирішується. 
Керуючись ст. ст. 19, 78, 81, 82, 89, 206, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст. ст.105,113-115 СК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити. 
Шлюб, укладений 10.09.1994 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Азовською сільською радою Розівського району, актовий запис № 9 – розірвати.
Шлюб вважати розірваним з моменту набранням рішенням суду законної сили.
Копію рішення направити сторонам.
Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя           В.О. Макаров