Справа № 420/32572/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправним бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень на підставі пункту 4 Постанови КМУ від 11 лютого 2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану»; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду у розмірі 1 млн. гривень у відповідності до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах України, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» від 11 лютого 2025 року № 153.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає неправомірною відмову у виплаті одноразової грошової винагороди в розмірі 1 млн гривень, передбаченої Постановою КМУ № 153 від 11.02.2025 року. Зокрема позивач зазначає, що він повністю відповідає критеріям учасника експериментального проекту, оскільки уклав контракт у віці 21 року під час дії воєнного стану та має статус учасника бойових дій. Позивач наголошує на абзаці 4 пункту 4 вказаної Постанови, який гарантує виплату винагороди в повному обсязі особам, що брали участь у бойових діях менше шести місяців через отримане поранення, пов`язане із захистом Батьківщини. Факт поранення ОСОБА_1 під час виконання бойового завдання підтверджується довідками про обставини травми та висновками ВЛК, що нівелює вимогу щодо обов`язкового шестимісячного терміну перебування на фронті. Також позивач посилається на зміни, внесені Постановою КМУ № 942 від 30.07.2025 року, які поширили право на виплату на осіб, що перейшли на контрактну службу з лав строкової служби під час війни. Позивач стверджує, що ігнорування його рапортів та формальна відмова військової частини НОМЕР_1 НГУ є протиправною бездіяльністю, яка порушує принцип рівності та дискримінує його як захисника. 
Ухвалою судді від 30.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
14.10.2025 до суду від в/ч НОМЕР_2 НГУ надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що відповідач не оспорює факти проходження служби за контрактом, вік позивача, його статус та відсутність дисциплінарних стягнень, проте вважає позовні вимоги необґрунтованими. Так, станом на дату набрання чинності Постановою (13.02.2025) позивач не мав необхідного сукупного строку безпосередньої участі у бойових діях, який має становити не менше шести місяців. Військова частина наголошує на принципі законності, згідно з яким суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти виключно у межах та у спосіб, передбачений законодавством, що виключає можливість виплати за відсутності повного пакета підстав. При цьому відповідач наполягає на шестимісячному терміні участі в бойових діях. Таким чином, відповідач діяв правомірно, оскільки позивач не досяг встановленого терміну перебування в районах ведення бойових дій
16.10.2025 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою відповідач застосовує вузьке та хибне тлумачення Постанови КМУ № 153, ігноруючи пільгові положення абзацу 4 пункту 4 цього акта. Позивач наполягає, що закон передбачає виплату винагороди в повному обсязі (1 млн гривень) навіть за умови участі в бойових діях менше шести місяців, якщо це зумовлено отриманням поранення під час захисту Вітчизни. Факт такого поранення, отриманого 03.11.2024 під час атаки FPV-дрона, підтверджується належними доказами: довідкою про обставини травми та висновками ВЛК, які відповідач не спростував. Крім того, позивач підкреслює, що зміни від 07.08.2025 року остаточно усунули будь-які сумніви щодо його права на виплату, оскільки він перейшов на контракт із лав строкової служби саме під час воєнного стану. На переконання сторони позивача, відмова у виплаті за наявності бойового поранення суперечить меті експериментального проекту та має ознаки дискримінації.
Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 21 р. вперше 15.02.2023 уклав строковий контракт з Національною гвардією України МВС України про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб солдатського складу зі строком дії: до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію.
Наразі позивач продовжує проходити військову службу за контрактом у військовій частинні НОМЕР_1 Національної гвардії України, на посаді - стрілець 1 відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти (з конвоювання, екстрадиції, охорони підсудних та охорони спеціального складу) стрілецького батальйону (з конвоювання, екстрадиції, охорони підсудних та охорони спеціального складу), солдат та має статус учасника бойових дій.
За час проходження служби позивач брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних дій, що передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
03.11.2024 позивач отримав травму (поранення, контузія), пов`язану із захистом Батьківщини, що підтверджується довідками про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), виданою військовою частиною НОМЕР_1 НГУ від 05.11.2024 № 159 та Довідкою ВЛК № 426 від 10.04.2025 та Довідкою ВЛК № 1040 від 03.09.2025, виданою Медичною Військово-лікарською комісією ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Миколаївській області».
15.02.2023 під час проходження строкової військової служби, між позивачем та командиром військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України укладено контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу строком до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію.
17.09.2025 представник позивача звернулась із запитом до командира військової частини НОМЕР_1 НГУ про надання інформації щодо включення позивача до списків особового складу для нарахування та виплати одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153.
У відповідь листом № 3/39/12-Б-51-Аз від 18.09.2025 військова частина повідомила причини невключення позивача до списків особового складу для нарахування та виплати одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153.
Зокрема у відповіді зазначено, що у зв`язку з тим, що військовослужбовець ОСОБА_1 не брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності вищезазначеної постанови, відсутні підстави для включення у списки для нарахування та виплати одноразової грошової винагороди, передбаченої постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153.
Зважаючи на неправомірну бездіяльність відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (див. рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
11.02.2025 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», пунктом 2 якої затверджений Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану та форму контракту про проходження громадянами України віком від 18 до 25 років військової служби у Збройних Силах України, Національній гвардії України та Державній прикордонній службі України на посадах осіб рядового складу (далі – Постанова №153).
Пунктом 3 Постанови №153, чинної станом на час виникнення спірних відносин установлено, що учасникам експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу.
Відповідно до пункту 4 Постанови №153 особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. №64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. №2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони два або більше разів за сукупністю притягувалися до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
Отже, із аналізу норм Постанови №153, слідує, що особам рядового, сержантського і старшинського складу, які у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу, зокрема, до Збройних Сил, проходять військову службу під час воєнного стану та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн грн.
У свою чергу, військовослужбовцям, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності Постановою №153, у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни винагорода виплачується в повному обсязі.
Таким чином, одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн грн виплачується військовослужбовцям рядового, сержантського та старшинського складу, які були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану у віці до 25 років, проходять службу, брали безпосередню участь у бойових діях не менше шести місяців.
У разі поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, винагорода виплачується в повному обсязі у разі, якщо військовослужбовець брав безпосередню участь у бойових діях строком менше шести місяців.
Відповідно до довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, виданою військовою частиною НОМЕР_1 НГУ від 12.02.2025 № 1880 солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 27.10.2024 по 31.10.2024 та з 01.11.2024 по 21.11.2024 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи в с. Григорівка Покровського району Донецької області.
ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій відповідно до п.19 ч.1 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (посвідчення НОМЕР_3 від 09.01.2025).
Відповідно до довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) виданої військовою частиною НОМЕР_1 НГУ від 05.11.2024 року № 159, солдат військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 03.11.2024 року під час виконання бойового завдання у складі НОМЕР_4 броп НГУ 03.11.2024 о 21:00 під час переміщення з СП «БОНД» на СП «Рем» БТТР 15 броп НГУ, яка розташована в н. п. Вишневе, Покровського району, Донецької області в наслідок скиду FPV-дрону підрозділами збройних сил російської федерації, отримав поранення.
Відповідно довідки ВЛК № 426 від 10.04.2025, виданою Медичною Військово-лікарською комісією ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Миколаївській області», солдат ОСОБА_1 , 2002 року народження, військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 НГУ 03.11.2024 отримав поранення, контузію, ТАК, пов`язану із захистом Батьківщини.
Відповідно довідки ВЛК № 1040 від 03.09.2025, виданою Медичною Військоволікарською комісією ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Миколаївській області», солдат ОСОБА_1 , 2002 року народження, військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 НГУ 03.11.2024 року отримав поранення, контузію, ТАК, пов`язану із захистом Батьківщини.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскільки позивач приєднався до військової служби після оголошення воєнного стану у віці до 25 років, проходив військову службу на посадах рядового складу, на дату набрання чинності Постановою №153 приймав безпосередню участю у бойових діях в районі ведення бойових дій та отримав поранення (військову травму), він має право на отримання одноразової грошової винагороду в розмірі 1 млн. гривень, навіть без підтверджених шести місяців безпосередньої участі у бойових діях в районі ведення бойових дій.
За таких обставин, посилання відповідача на відсутність факту безпосередньої участі позивача у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією Постановою № 153, є необґрунтованими та спростовуються встановленими судом обставинами справи.
На переконання суду, оскаржувана бездіяльність відповідача не відповідає меті прийняття Постанови № 153, а саме підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах під час воєнного стану та має ознаки дискримінації.
Стаття 1 Протоколу №12 поширює обсяг захисту не лише на «будь-яке передбачене законом право», а й навіть ширше («Союз церков «Слово життя» та інші проти Хорватії» (Savez crkava “Rijeи ћivota” and Others v. Croatia), 2010, §104). Це походить з частини 2 вказаного положення, де також зазначено, що ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади.
Формою непрямої дискримінації можуть бути непропорційно негативні наслідки загальної політики або заходів, які хоч і сформульовані нейтральними термінами, мають особливий дискримінаційний вплив на конкретну групу («Біао проти Данії» (Biao v. Denmark) [ВП], 2016, §103; «Д.Г. та інші проти Чеської Республіки» (D.H. and Others v. the Czech Republic) [ВП], 2007, §184; «Сампаніс та інші проти Греції» (Sampanis and Others v. Greece), 2008, § 67). Хоча політика або заходи, про які йдеться, можуть не бути спрямовані на конкретну групу, проте вони можуть непрямо дискримінувати таку групу («Г`ю Джордан проти Сполученого Королівства» (Hugh Jordan v. the United Kingdom), 2001, § 154; «Хогендейк проти Нідерландів» (Hoogendijk v. The Netherlands) (ухв.), 2005). Непряма дискримінація не обов`язково вимагає дискримінаційного наміру («Біао проти Данії» (Biao v. Denmark) [ВП], 2016, §103; «Д.Г. та інші проти Чеської Республіки» (D.H. and Others v. the Czech Republic) [ВП], 2007, §184). Крім того, непряма дискримінація може виникнути з нейтральної норми («Хогендейк проти Нідерландів» (Hoogendijk v. the Netherlands) (ухв.), 2005), з de facto ситуації («Зарб Адамі проти Мальти» (Zarb Adami v. Malta), 2006, § 76) або з політики («Тапаєва та інші проти Росії» (Tapayeva and Others v. Russia), 2021, § 112).
Суд враховує також положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Суд також враховує встановлений ст.3 Конституції України, ст. 6 КАС України принцип верховенства права, який в адміністративному судочинстві зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.
Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Суд акцентує увагу на приписах ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.
Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.
Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) до Військової частинт НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправним бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень на підставі пункту 4 Постанови КМУ від 11 лютого 2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду у розмірі 1 млн. гривень у відповідності до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах України, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» від 11 лютого 2025 року № 153.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.
Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк