ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

. 13 квітня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 440/2623/26	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чеснокової А.О., розглянувши в за правилами письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення,
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якій просить суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, код ЄДРПОУ 13844159, від 19.12.2025 року № 164850015041, щодо відмови у призначення пенсії за віком згідно п. 1 ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
зобовязати Головне управління пенсійного фонду України в Миколаївській області, код • ЄДРПОУ 13844159, зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , періоди роботи в колгоспі ім. Ульянова за період з травня 1984 по вересень 1989 року, згідно трудової книжки колгоспника, НОМЕР_2 , дата заповнення 27.03.1989 р .
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Полтавській області, код ЄДРПОУ 13967927, призначити позивачу ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , пенею за віком згідно п. 1 ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що за результатами розгляду заяви про призначення пенсії винесено рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 19.12.2025 №16485001504, яким відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. До страхового стажу не зараховано періоди роботи, згідно з трудовою книжкою колгоспника НОМЕР_3 від 27.03.1989: в колгоспі "ім. Ульянова" протягом травня 1984 року - вересня 1989 року, оскільки в розділі про кількість відпрацьованих вихододнів не зазначено номери та дати документів на підставі яких здійснені записи про трудову участь в громадському господарстві, за кожний рік роботи. Надано архівну довідку від 04.07.2025 Nє 07-03/C-304, про роботу в колгоспі "ім. Ульянова" протягом 1984 - 1989 років, щодо кількості відпрацьованих вихододнів. До страхового стажу не зараховано період роботи протягом 1984 - 1986 років, оскільки в первинних документах зазначено ім?я - " ОСОБА_2 ", що не відповідає паспортним даним заявниці - " ОСОБА_3 ". Проте позивач вважає, таку позицію протиправною, вказує на наявність в неї всіх необхідних документів, що підтверджують наявність трудового стажу за спірний період, а отже має право на призначення пенсії за віком.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Відповідачі у відзивах на позовну заяву заперечували проти позовних вимог, просили у їх задоволенні відмовити. Вказували, що підставою для відмову у призначенні пенсії позивачу стало відсутність у останньої необхідного страхового стажу. А саме до страхового стажу не зараховано періоди роботи, згідно з трудовою книжкою колгоспника НОМЕР_2 від 27.03.1989: в колгоспі "ім. Ульянова" протягом травня 1984 року - вересня 1989 року, оскільки в розділі про кількість відпрацьованих вихододнів не зазначено номери та дати документів на підставі яких здійснені записи про трудову участь в громадському господарстві, за кожний рік роботи. Надано архівну довідку від 04.07.2025 Nє 07-03/C-304, про роботу в колгоспі "ім. Ульянова" протягом 1984 - 1989 років, щодо кількості відпрацьованих вихододнів. До страхового стажу не зараховано період роботи протягом 1984 - 1986 років, оскільки в первинних документах зазначено ім?я - " ОСОБА_2 ", що не відповідає паспортним даним заявниці - " ОСОБА_3 ". Крім того, до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 29.04.2001 по 01.02.2005, оскільки в реєстрі застрахованих осіб протягом квітня 2001 року - грудня 2003 року, відсутні дані про трудові відносини та протягом січня 2004 року - лютого 2005 року, відсутні дані про нарахування заробітної плати та сплату страхових внесків. Відтак, вважають, що рішення від 19.12.2025 № 164850015041 про відмову в призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу є правомірним та законним, прийнятим в межах, у спосіб та у відповідності до чинного законодавства України, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для визнання його протиправним та скасування.
Справу за вказаним позовом розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини четвертої статті 229 вказаного Кодексу.
Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
11.12.2025 ОСОБА_1 , звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою про призначення пенсії за віком згідно п. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Заява була розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області.
За результатами розгляду якої прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії від 19.12.2025 № 164850015041. Рішенням встановлено, що пенсійний вік відповідно до ч. 1 ст. 26 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" становить 60 років. Вік заявниці 60 років 06 місяців. Необхідний страховий стаж відповідно до ч. 1 ст. 26 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" становить 32 роки. Страховий стаж особи становить 28 років 09 місяців 15 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: - до страхового стажу не зараховано періоди роботи, згідно з трудовою книжкою колгоспника НОМЕР_2 від 27.03.1989: в колгоспі "ім. Ульянова" протягом травня 1984 року - вересня 1989 року, оскільки в розділі про кількість відпрацьованих вихододнів не зазначено номери та дати документів на підставі яких здійснені записи про трудову участь в громадському господарстві, за кожний рік роботи. Надано архівну довідку від 04.07.2025 № 07-03/C-304, про роботу в колгоспі "ім. Ульянова" протягом 1984 - 1989 років, щодо кількості відпрацьованих вихододнів. До страхового стажу не зараховано період роботи протягом 1984 - 1986 років, оскільки в первинних документах зазначено ім?я - " ОСОБА_2 ", що не відповідає паспортним даним заявниці - " ОСОБА_3 "; з 29.04.2001 по 01.02.2005, оскільки в реєстрі застрахованих осіб протягом квітня 2001 року - грудня 2003 року, відсутні дані про трудові відносини та протягом січня 2004 року - лютого 2005 року, відсутні дані про нарахування заробітної плати та сплату страхових внесків.
Не погодившись з таким рішенням, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 2014 року №280 Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Основними завданнями Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; внесення пропозицій Міністрові соціальної політики щодо забезпечення формування державної політики із зазначених питань; виконання інших завдань, визначених законом.
Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Згідно із частиною першою статті 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.
Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (частина третя статті 44 Закону №1058-IV).
Приписами статті 56 Закону №1788-XII визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Згідно з частиною другою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, згідно зі статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок № 637).
Положеннями статті 62 Закону №1788-XII та пункту 1 Порядку №637 визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
В силу вимог абзацу 1 пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
За приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі Інструкція №58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
При цьому, як передбачено пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників», заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Пунктом 1.2 Інструкції № 58 передбачено, що трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.
Відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Згідно з пунктом 2.6 Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Так, у разі якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №439/1148/17.
Як передбачено частиною п`ятою статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до пунктів 5, 6 Основних положень про порядок видачі трудових книжок колгоспників, схвалених Союзною радою колгоспників 14.03.1975 та затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310, до трудової книжки колгоспника заносились наступні дані, зокрема: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом до членів колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, припинення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання; відомості про нагородження та заохочення. Всі записи в трудовій книжці завіряються в усіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженого правлінням колгоспу особи та печаткою.
З наведеного вище наведені приписи частини другої статті 56 Закону №1788-XII та пункту 5 Основних положень про порядок видачі трудових книжок колгоспників, схвалених Союзною радою колгоспників 14.03.1975 та затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310, наявність у трудовій книжці колгоспника відомостей про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання є обов`язковим, оскільки при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується лише час роботи за фактичною тривалістю.
При цьому, відповідно до пункту 13 Основних положень про порядок видачі трудових книжок колгоспників, схвалених Союзною радою колгоспників 14.03.1975 та затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310, відповідальність за організацію робот по веденню, обліку, зберіганню і видачі трудових книжок покладається на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасне і правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть відповідальність відповідно до уставу та правил внутрішнього розпорядку колгоспу, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Пунктами 14 та 15 Основних положень про порядок видачі трудових книжок колгоспників, схвалених Союзною радою колгоспників 14.03.1975 та затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310, передбачено, що правління колгоспів вживають заходи щодо суворого дотримання встановленого порядку ведення трудових книжок, зміцнення кадрів робітників, які здійснюють ведення трудових книжок, підготовленими до цієї роботи людьми, забезпечують належне зберігання архівних документів, що мають відношення до трудової діяльності колгоспників. Ревізійним комісіям, комітетам профспілок колгоспів і колгоспним радам соціального забезпечення рекомендується здійснювати суспільний контроль за своєчасним та правильним заповненням трудових книжок колгоспників, за їх обліком, зберіганням і видачою та вживати заходи задля усунення виявлених недоліків.
Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки колгоспника покладається саме на спеціально уповноважену правлінням колгоспу особу, тобто на роботодавця.
З огляду на зазначене, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17.
Отже, зміст наведених норм дає підстави стверджувати, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи.
За загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Водночас, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині перерахунку пенсії.
Як встановлено судом, відповідно до копії трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_2 від 27.03.1989 позивача:
- 01.05.1984 прийнято в члени колгоспу ім. Ульянова, наказ №5 від 03.05.1984;
- 22.09.1989 звільнено із членів колгоспу ім. Ульянова, наказ №9 від 27.09.1989.
Записи у трудовій книжці позивача виконані без перекреслень, виправлень, чітким правописом, у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесено відповідний запис, і завірені печаткою роботодавця, тобто, здійснені відповідно до Інструкції №58.
Крім того, судом встановлено, що у відповідності до записів його трудової книжки колгоспника в розділі «Трудова участь в суспільному господарстві» зазначено, що у 1984 році позивач виконав трудовий мінімум трудової участі в суспільному господарстві у розмірі 208 вихододня, при встановленому мінімумі 200 вихододнів; у 1985 році 308 вихододня, при мінімумі 250 вихододнів; у 1986 році 257 вихододнів, при мінімумі 250 вихододнів; у 1987 році 328 вихододнів, при мінімумі 250 вихододнів; у 1988 році 310 вихододнів, при мінімумі 250 вихододнів; у 1989 році 220 вихододня, при мінімумі 210 вихододнів.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачами, позивачем до Пенсійного фонду була надана копія трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_2 від 27.03.1989, яка, на думку відповідача містить недоліки, а саме в розділі про кількість відпрацьованих вихододнів не зазначено номери та дати документів на підставі яких здійснені записи про трудову участь в громадському господарстві, за кожний рік роботи, при цьому містить усі інші необхідні записи та підтверджує роботу позивача у неврахований відповідачами період.
Крім того, суд зазначає, що відсутність у записах про трудову участь окремих реквізитів (зокрема, посилань на конкретні накази чи інші первинні документи) не може бути підставою для неврахування відповідних періодів до страхового стажу позивача.
Суд враховує, що відповідно до пункту 13 зазначених Основних положень та пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 обов`язок щодо ведення, обліку та належного оформлення трудових книжок покладається на роботодавця (у даному випадку — колгосп або уповноважених ним осіб).
Аналогічно, згідно з пунктами 2.4, 2.6 Інструкції №58, саме роботодавець відповідає за правильність і повноту внесення записів до трудової книжки.
Отже, можливі недоліки у веденні трудової книжки, допущені роботодавцем, не можуть покладатися на працівника та не можуть бути підставою для обмеження його прав, зокрема права на зарахування стажу роботи.
Таким чином, наявні у матеріалах справи докази підтверджують факт перебування позивача у членах колгоспу та виконання ним встановленого мінімуму трудової участі, а відтак — наявність відповідного стажу роботи.
Поміж іншого у спірному рішенні відповідач вказував, що позивачем надано архівну довідку від 04.07.2025 № 07-03/C-304, про роботу в колгоспі "ім. Ульянова" протягом 1984 - 1989 років, щодо кількості відпрацьованих вихододнів. До страхового стажу не зараховано період роботи протягом 1984 - 1986 років, оскільки в первинних документах зазначено ім?я - " ОСОБА_2 ", що не відповідає паспортним даним заявниці - " ОСОБА_3 ", щодо цього суд зазначає наступне.
Суд зазначає, що у вищевказаній довідці зазначено, що у книзі обліку трудового стажу і заробітку колгоспника колгоспу імені Ульчнова с.Духове Лубенського району Полтавської області значиться, що ОСОБА_4 ( так у документі) ОСОБА_5 за період роботи з 1984 по 1986 рік відпрацювала вихододнів: 1984 рік: кількість відпрацьованих людиноднів за рік - 1+208, встановлений мінімум людиноднів – 2**; 1985 рік: кількість відпрацьованих людиноднів за рік - 153+146, встановлений мінімум людиноднів – 250; 1986 рік: кількість відпрацьованих людиноднів за рік - 257, встановлений мінімум людиноднів – 250.
Однак, суд зазначає, що позивач не може нести відповідальність за чіткість інформації, яка зазначена, зокрема, у книзі обліку трудового стажу і заробітку колгоспника колгоспу.
Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Отже, перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі або відсутність можливості їх перевірити, самі по собі не можуть бути підставою для відмови у зарахуванні періоди роботи до страхового стажу.
Також, суд зазначає, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть спростовувати наявність страхового (трудового) стажу та позбавляти позивача конституційного права на соціальний захист та вирішення питання призначення пенсії.
Пунктом 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Крім того, суд зазначає, що період роботи позивача у колгоспі підтверджується трудовою книжкою, яка була надана разом із заявою про призначення пенсії.
Трудова книжка позивача містить дані про кількість відпрацьованих вихододнів за рік та дані про встановлені вихододні.
З аналізу відомостей трудової книжки, суд вбачає, що позивачем майже постійно перевиконувався встановлений мінімум вихододнів.
Таким чином, позивачем, на підтвердження наявності трудового стажу за спірний період, було надано достатні та необхідні документи, які підтверджують загальний страховий стаж за це період.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачі безпідставно не зарахували до загального страхового стажу позивача період роботи з 01.05.1984 по 22.09.1989, та відповідно кількість вихододнів, записи про які містяться в трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_2 від 27.03.1989.
Оскільки факт наявності страхового стажу позивача за спірний період підтверджується, насамперед, відповідними записами у його трудовій книжці, суд констатує, що рішення ГУ ПФУ у Миколаївській області від 19.12.2025 року № 164850015041, щодо відмови у призначення пенсії за віком згідно п. 1 ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” ОСОБА_1 , прийняте без дотримання положень статті 2 КАС України та статті 46 Конституції України, отже, є протиправними та підлягають скасуванню.
Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області призначити позивачу пенсію за віком, суд зазначає наступне.
Завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом вказаної правової норми, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Таким чином, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Суд зазначає, що дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.
Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2019 року № 509/1350/17 сформовано висновок про те, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У дослідженому випадку судом надавалась оцінка правомірності відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів його роботи на підставі трудової книжки, а також рішенню, ухваленому відповідачем за результатами розгляду звернення позивача за призначенням пенсії в межах мотивів, наведених відповідачем у такому рішенні. Виходячи з предмету доказування у цій справі, суд не досліджував чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для призначення пенсії за віком. 
Отже, позовна вимога про зобов`язання відповідача ГУ ПФУ в Полтавській області призначити позивачу пенсію за віком задоволенню не підлягає.
Водночас, для належного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву позивача від 11.12.2025 про призначення їй пенсії за віком із врахуванням висновків суду.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Оскільки суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідачів, в той час як спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, суд вважає за доцільне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 19.12.2025 року № 164850015041 про відмову у призначення пенсії за віком згідно п. 1 ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” ОСОБА_1 , , зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 01.05.1984 по 22.09.1989 відповідно до трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_2 від 27.03.1989, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву позивача від 11.12.2025 про призначення пенсії з урахуванням висновків суду.
Відтак, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково.
Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Отже, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 665,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, оскільки спірне рішення було прийнято саме цим органом. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
У Х В А Л И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, Миколаївська область, 54008, код ЄДРПОУ 13844159), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, 34, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ЄДРПОУ 13967927) про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 19 грудня 2025 року № 164850015041.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01 травня 1984 року по 22 вересня 1989 року відповідно до трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_2 від 27 березня 1989 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 11 грудня 2025 року з урахуванням висновків суду. 
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, Миколаївська область, 54008, код ЄДРПОУ 13844159).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційна скарга на це рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А.О. Чеснокова