ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
___________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" квітня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/441/26	

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., за участю секретаря судового засідання Толкунової М.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 )
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Щериці Катерини Олександрівни (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 )
про стягнення 102566,82 грн.

за участю представників сторін:
від позивача: Оксана Стрілець
від відповідача: Зарєма Магомедова

Позивач Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернувся до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до відповідача фізичної особи-підприємця Щериці Катерини Олександрівни про стягнення 102566,82 грн.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.02.2026 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк на усунення недоліків.
У встановлений господарським судом строк позивачем усунуто недоліки позовної заяви, про що подано відповідні докази.
Ухвалою суду від 02.03.2026 позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України прийнято до розгляду, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 02.04.2026, встановлено сторонам строк на подання заяв по суті справи.
18.03.2026 від фізичної особи-підприємця Щериці Катерини Олександрівни надійшов відзив на позовну заяву.
23.03.2026 представником відповідача подано до суду клопотання в порядку ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України та повідомлено, що ним додатково будуть подані докази очікуваних витрат, що будуть понесені на професійну правничу допомогу адвоката в цій справі, у порядку та строки, передбачені ст.129 ГПК України.
02.04.2026 від Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України надійшла відповідь на відзив, в якій також було заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів (фото та відео фіксація, що підтверджує недоліки поставленого товару). 
У зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги судове засідання, призначене на 02.04.2026, не відбулося.
Ухвалою суду від 02.04.2026 господарський суд призначив судове засідання на 16.04.2026.
13.04.2026 від відповідача надійшло заперечення.
У судове засідання 16.04.2026 з`явились представники сторін.
В судовому засіданні представник позивача підтримала клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, за результатами розгляду якого судом відмовлено у його задоволенні, оскільки останнє подано з пропуском встановленого ст.80 ГПК України строку, без належного обґрунтування причин такого пропуску і неможливості подання відповідних доказів разом з першою заявою по суті спору.
Судом заслухано учасників провадження із вимогами та запереченнями по суті спору, досліджено докази.
Представник позивача підтримала позовні вимоги та просить їх задовольнити.
Представник відповідача проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. 
В судовому засіданні в порядку абз.1 ч.1 ст.219 ГПК України суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України проголосив скорочене рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд, -
в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, 28.03.2025 між Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (замовник, позивач) та фізичною особою-підприємцем Щерицею Катериною Олександрівною (постачальник, відповідач) було укладено договір про закупівлю товару для забезпечення потреб безпеки та оборони №112 (далі - договір).
Відповідно до пункту 1.1 договору, постачальник зобов`язується поставити замовнику товар, що є основним засобом, відповідно ДК021:2015 по коду 31120000-3 "Генератори", визначений за цінами (далі - товар), зазначений у Специфікації (додаток № 1 до договору), що додається до договору про закупівлю і є його невід`ємною частиною, а замовник - прийняти і оплатити такий товар.
У пункті 1.2 визначено, що даний договір укладений відповідно до вимог пункту 8 постанови Кабінету міністрів України від 11.11.2022 року №1275 "Про затвердження особливостей оборонних закупівель на період дії режиму воєнного стану" (зі змінами та доповненнями), Закону України "Про публічні закупівлі" (зі змінами від 19.09.2019 року №114-IX).
Пунктом 2.1 договору встановлено, що якість поставленого товару повинна відповідати державним стандартам, технічним умовам, узгодженими сторонами зразку та чинному законодавству щодо показників якості такого роду/виду товарів. 
За умовами пункту 3.1, оплата здійснюється замовником за товар згідно видаткової накладної та рахунка-фактури, після фактичної поставки товару, визначеного в Специфікації даного договору.
Згідно з пунктом 3.2, розрахунки за поставлений товар здійснюються у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту поставки товару. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за поставлений товар здійснюється протягом 10 (десяти) робочих днів з дати отримання замовником бюджетного фінансування закупівлі на свій реєстраційний рахунок.
Згідно з пунктом 4.2 договору, строк поставки товару: до 01.05.2025 року.
Загальна сума договору складає: 572999,00 грн. без ПДВ (пункт 5.1 договору).
В ціну за одиницю вартості товару включається вартість податків і зборів, що сплачуються або мають бути сплачені, витрати на транспортування, страхування, навантаження, розвантаження, монтаж (окрім матеріалів) та підключення до системи електропостачання, а також налагодження, тощо (пункт 5.2 договору).
Відповідно до пункту 6.1, товар вважається поставленим постачальником та прийнятим замовником з моменту підписання ним видаткових накладних. 
У пункті 6.2 договору зазначено, що приймання-передача товару проводиться по кількості та якості згідно товаросупроводжувальних документів.
Відповідно до пункту 6.3, при прийманні товару замовник зобов`язаний провести зовнішній огляд, перевірити кількість, якість і асортимент поставленого товару відповідно до товаросупроводжувальних документів та нормативно-технічної документації.
Згідно з пунктом 6.5, претензії з приводу якості, кількості, а також наявності асортименту поставленого товару приймаються протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту підписання приймально-передатних документів, а саме видаткової накладної.
У розділі 7 договору узгоджено права та обов`язки сторін.
Так, відповідно до пункту 7.1.2, замовник зобов`язаний прийняти поставлений товар відповідно до розділу 6 договору.
Замовник має право контролювати поставку товару у строки, визначені цим договором (пункт 7.2.2 договору).
У пункті 7.3 договору визначено, що постачальник зобов`язаний: забезпечити поставку товару до місця призначення у строки, встановлені цим договором (пункт 7.3.1 договору), забезпечити поставку товару, якість якого відповідає умовам, встановленим розділом ІІ цього договору та чинного законодавства (пункт 7.3.2 договору), при передачі товару ознайомити замовника з правилами та умовами ефективного та безпечного використання товару, продемонструвавши при цьому його безпечне та правильне використання (пункт 7.3.3 договору), у випадку встановлення неналежної якості товару або невідповідності його супровідним документам, виявлення факту некомплектності товару постачальник зобов`язаний за власний рахунок усунути недоліки або замінити товар неналежної якості на товар належної якості в термін не більше 10 (десяти) календарних днів (пункт 7.3.4 договору).
Відповідно до пункту 7.4.1, постачальник має право своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за поставлений товар.
У пункті 7.4.2 встановлено, що постачальник має право на дострокову поставку товару.
У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань, передбачених даним договором, сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством України (пункт 8.1 договору).
Згідно з пунктом 8.3 договору, за порушення строку поставки товару або строку заміни неякісного (невідповідного) товару на якісний (відповідний) у гарантійний період, постачальник на вимогу замовника сплачує пеню у розмірі 0,1% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання зобов`язань, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7% вказаної вартості. 
Відповідно до пункту 8.5 договору, штрафні санкції, зазначені в п.8.3. та п.8.4. даного договору, сплачуються постачальником протягом 10 (десяти) робочих днів після отримання відповідної вимоги замовника.
У пункті 11.1 визначено, що цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і укладений на строк дії воєнного стану, але не пізніше 31.12.2025 року.
Договір підписано уповноваженими представниками сторін без жодних зауважень.
Відповідно до Специфікації №1 від 28.03.2025, яка є невід`ємною частиною договору, сторонами погоджено поставку дизельного генератора INVО DGU125DR (31121100-1) у кількості 1 шт., загальною вартістю 572999,00 грн. без ПДВ, зі строком поставки до 01.05.2025.
Матеріали справи містять листування сторін, з якого вбачається, що позивач повідомляв про порушення відповідачем строків поставки та неналежну якість товару, у зв`язку з чим відмовлявся від підписання товаросупровідних документів, а також вимагав усунення недоліків або заміни товару.
Водночас, відповідач наполягав на належному виконанні умов договору та звертався до позивача з вимогою підписати відповідні документи.
Додатком до листа ФОП Щериці К.О. №1 від 01.07.2025, адресованого позивачу, є товаро-транспортна накладна №Р2698 від 09.05.2025 та Акт №1 на виконання монтажних робіт, підключення до системи енергопостачання від 21.06.2025.
Листом №7 від 16.07.2025 відповідач надала згоду на проведення незалежної експертизи поставленого товару.
Разом з тим, 19.08.2025 позивачем підписано видаткову накладну №2698100, після чого передано відповідні документи на оплату до органів Державної казначейської служби України.
04.09.2025 року замовником було здійснено оплату відповідно до пункту 3.2 договору, що підтверджується платіжною інструкцією № 3776 від 04.09.2025.
Як вбачається із доводів позивача, фактична поставка товару була здійснена 19.08.2025, що свідчить про порушення відповідачем строків виконання зобов`язання, оскільки відповідно до умов договору строк поставки товару встановлено до 01.05.2025.
У зв`язку з простроченням поставки позивачем нараховано пеню у розмірі 62456,89 грн. та штраф у розмірі 40109,93 грн.
З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з відповідними претензіями, які останнім задоволені не були, що і зумовило звернення до суду із даним позовом.
У відзиві на позовну заяву відповідач частково заперечує проти заявлених вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.
Відповідач зазначає, що фактична поставка товару була здійснена 09.05.2025, у зв`язку з чим прострочення становить 7 днів, а не 109 днів, як зазначено позивачем.
При цьому відповідач вказує, що договір має змішаний характер та передбачає окремо поставку товару та його монтаж, строк виконання якого договором не визначено.
Також відповідач зауважує, що позивачем не було належним чином зафіксовано недоліки товару під час його приймання, а також порушено порядок пред`явлення претензії щодо якості, а саме пункт 6.5 договору, відповідно до якого претензії з приводу якості, кількості, а також наявності асортименту поставленого товару приймаються протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту підписання приймально-передатних документів (видаткової накладної).
Крім того відповідач вважає, що позивач безпідставно не підписав видаткову накладну у момент поставки та не здійснив оплату товару, чим, фактично, створив підстави для нарахування штрафних санкцій.
Водночас відповідач частково визнає позовні вимоги в частині стягнення пені за прострочення поставки товару на 7 днів у розмірі 4010,94 грн.
Матеріали справи містять договір про надання транспортних послуг №1 від 09.05.2025, укладений між відповідачем та ТОВ "Дел Транс".
На підтвердження своїх заперечень відповідачем надано довідку від 16.03.2026 №16/03/2026, видану ТОВ "Дел Транс", відповідно до якої останнє підтверджує здійснення перевезення та доставки товару - дизельного генератора INVO DGU125DR, 1 шт., до місця розвантаження 09.05.2025 за товарно-транспортною накладною № Р2698.
У довідці також зазначено, що товар був прийнятий вантажоодержувачем без зауважень, про що свідчить підпис відповідальної особи у товарно-транспортній накладній.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов наступних висновків.
За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст.11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За приписами ст.ст. 626, 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Судом встановлено, що між Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України та фізичною особою-підприємцем Щерицею Катериною Олександрівною укладено договір про закупівлю товару для забезпечення потреб безпеки та оборони №112 від 28.03.2025, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити замовнику товар, що є основним засобом, відповідно ДК021:2015 по коду 31120000-3 "Генератори", визначений за цінами, зазначений у Специфікації, що додається до договору про закупівлю і є його невід`ємною частиною, а замовник - прийняти і оплатити такий товар.
Умовами розділу 5 договору визначено, що загальна сума договору складає 572999,00 грн. без ПДВ. В ціну за одиницю вартості товару включається вартість податків і зборів, що сплачуються або мають бути сплачені, витрати на транспортування, страхування, навантаження, розвантаження, монтаж (окрім матеріалів) та підключення до системи електропостачання, а також налагодження, тощо.
Укладений між сторонами договір містить елементи договорів поставки та послуг, тобто є змішаним договором.
Згідно ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.
Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з положеннями статті 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
У частині першій статті 664 ЦК України визначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Відповідно до ст.689 ЦК України, покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Згідно ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).
Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до вимог ч.1, ч.7 ст. 193 ГК України (чинний станом на час виникнення спірних правовідносин), які кореспондуються з приписами ст. 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Отже, за умовами спірного договору відповідач зобов`язався поставити позивачу обумовлений договором товар та надати послуги, в тому числі, з монтажу, підключення до системи електропостачання, налагодження тощо, а позивач, в свою чергу, - прийняти та оплатити поставлений товар за ціною, що включає в себе вартість товару та послуг, пов`язаних з монтажем та налагодженням поставленого товару.
При цьому, умовами п.4.2 договору чітко визначено дату такої поставки - до 01.05.2025.
В той же час, договір не містить ні терміну, ні порядку надання відповідачем послуг з монтажу, підключення до системи електропостачання, налагодження поставленого товару, а також строку надання позивачем необхідних для цього матеріалів.
Про означене йдеться виключно у розділі 5 договору, що регламентує ціну договору, в якому зазначено, що в ціну за одиницю вартості товару включається вартість податків і зборів, що сплачуються або мають бути сплачені, витрат на транспортування, страхування, навантаження, розвантаження, монтаж (окрім матеріалів) та підключення до системи електропостачання, а також налагодження тощо (п.5.2).
Сторони не заперечують факт поставки товару, однак має місце спір щодо дати його поставки та прийняття.
Відповідач зазначає, що поставка товару була здійснена 09.05.2025, що підтверджується товарно-транспортною накладною № Р2698 від 09.05.2025.
Водночас позивач вказує, що видаткова накладна була підписана сторонами лише 19.08.2025, отже ця дата є датою поставки товару.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд зауважує наступне.
Так, відповідно до пункту 6.1 договору, товар вважається поставленим постачальником та прийнятим замовником з моменту підписання видаткової накладної. 
Разом з тим, відповідно до частини першої статті 664 Цивільного кодексу України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар, якщо інше не встановлено договором. 
З огляду на наведене, при визначенні моменту поставки товару підлягають врахуванню як умови договору, так і фактичні обставини його виконання. 
Судом встановлено, що фактична поставка товару (дизельного генератора INVO DGU125DR) була здійснена 09.05.2025, що підтверджується товарно-транспортною накладною №Р2698 від 09.05.2025 та довідкою ТОВ "Дел Транс". 
Товарно-транспортна накладна від імені отримувача підписана сержантом НСКЕС В.Бріцановим. Присутня в судовому засіданні представник позивача підтвердила, що дана особа є представником Військової частини НОМЕР_1 НГУ.
Згідно довідки ТОВ "Дел Транс" від 16.03.2026 №16/03/2026, товариство підтверджує факт укладення договору про надання транспортних та послуг з перевезення вантажів від 09.05.2025 №1 з ФОП Щерицею К.О., виконання на підставі заявки про перевезення вантажів №1 від 09.05.2025 послуг із завантаження вантажу, перевезення генератора дизельного INVО DGU125DR за маршрутом м.Дніпро - м.Одеса, розвантаження вантажу за адресою відповідно до товарно-транспортної накладної.
При цьому з вказаної довідки слідує, що вантаж був оглянутий та прийнятий представником вантажоодержувача сержантом Бріцановим В.; за результатом огляду вантажу при прийняті товару за товарно-транспортною накладною №Р2698 від 09.05.2025 представник вантажоодержувача не заявив жодних зауважень за кількістю та якістю вантажу у будь-якій формі (письмово або усно); ТОВ "Дел Транс" надало вантажоодержувачу оригінальні примірники товарно-транспортної накладної №Р2698 від 09.05.2025 та видаткової накладної №2698 від 08.05.2025 за підписом ФОП Щериці К.О.
Листом від 01.07.2025 №1 відповідач звернулась до позивача із проханням повернути на її адресу підписані видаткову накладну від 08.05.2025 №2698100 та Акт №1 від 21.06.2025 на виконання монтажних робіт та підключення до системи електропостачання у зв`язку із фактичним виконанням договору.
В матеріалах справи міститься Акт №1 від 21.06.2025 на виконання монтажних робіт та підключення до системи енергопостачання, підписаний майстром, що виконав монтаж та підключення Габлієлян А.М., та замовником монтажних робіт ФОП Щериця К.О. 
Згідно Акту були проведені наступні роботи: демонтаж існуючого кабелю, прокладання проводу в гофрі ВВГ 4х5, встановлення АВР, встановлення автоматичного вимикача, приєднання ліній живлення з опресуванням, комутація АВР.
Підпис уповноваженої особи позивача командира Військової частини НОМЕР_1 з відміткою про приймання виконаних робіт, так само і будь-які зауваження щодо якості робіт на Акті відсутні.
Водночас, як встановлено судом, позивач відмовився від підписання видаткової накладної після отримання товару, посилаючись на поставку неякісного товару.
Так, листами від 11.07.2025 №3/12/11/1-1205-2025, від 21.07.2025 №3/12/11/1-1448-2025 Військова частина НОМЕР_1 зазначила про порушення ФОП Щерицею К.О. умов договору; поставку товару, що містить іржу корпусу, не герметичність паливної системи, протікання охолоджуючої рідини, відсутність однолінійної схеми та підписування кабельних ліній панелі керування генератора, тощо. У зв`язку з чим позивач просив постачальника усунути зазначені недоліки або забрати/замінити поставлений генератор на інший аналогічний згідно технічних параметрів, визначених умовами договору, а у разі неможливості усунути виявлені недоліки, провести демонтування генератора за власний рахунок, оформити відповідні документи прийому-передачі та угоди про припинення договору у зв`язку з неможливістю належного виконання умов договору. 
В свою чергу, листом №7 від 16.07.2025 фізична особа-підприємець Щериця К.О. зауважила позивачу, що відмова від підписання видаткової накладної суперечить умовам договору, водночас, з метою об`єктивного та неупередженого розгляду ситуації підтвердила згоду на проведення незалежної експертизи із залученням спеціалістів Одеської торгово-промислової палати, що мають відповідну акредитацію. Враховуючи габаритність генераторної установки, її масу, особливості монтажу, підключення та необхідність тестування під навантаженням у реальних умовах експлуатації, зазначила про доцільність проведення експертизи для підтвердження технічних характеристик поставленого товару згідно вимог тендерної документації (додаток №1 до Оголошення про спрощену закупівлю) закупівлі UA-2025-02-26-008605-а за місцем фактичного знаходження обладнання на території покупця, з можливістю присутності представників обох сторін.
Разом з тим, 19.08.2025 сторонами було підписано видаткову накладну № 2698100. 29.08.2025 позивачем було направлено лист №3/12/11/1-2554-2025 від 29.08.2025, яким повідомлено відповідача, що станом на 29.08.2025 рахунок-фактура і видаткова накладна від 19.08.2025 до договору передані для оплати в Державну казначейську службу України. 04.09.2025 замовником було здійснено оплату у відповідності до пункту 3.2. договору, що підтверджується платіжною інструкцією № 3776 від 04.09.2025.
Як слідує з пояснень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, складена видаткова накладна від 19.08.2025 не спростовує факту поставки товару 09.05.2025, а була складена відповідачем виключно з метою отримати від позивача хоча б якийсь первинний документ (позивач засобами телефонного зв`язку пообіцяв підписати видаткову накладну, якщо вона буде датована 19.08.2025). Більш того, обставини оформлення відповідачем видаткової накладної, датованої 19.08.2025, замість видаткової накладної від 08.05.2025 за фактом поставки товару 09.05.2025, є результатом абсолютного ігнорування позивачем порядку приймання товару за розділом 6 договору. Саме тому відповідач був змушений повторно оформити видаткову накладну від 19.08.2025 № 2698100, яку позивач також не підписав (надав копію з поданням позову в даній справі) та порушив процедуру пред`явлення претензій за якістю після підписання видаткової накладної за п.6.5 договору.
При цьому, в судовому засіданні представник відповідача зауважила, що навіть станом на час розгляду справи позивач не направив ФОП Щериці К.О. підписаний примірник видаткової накладної від 19.08.2025; про факт її підписання відповідачу стало відомо з копій матеріалів, доданих до позовної заяви.
Підсумовуючи викладене суд зазначає, що факт виконання зобов`язання має встановлюватися на підставі оцінки сукупності наявних у справі доказів, з урахуванням поведінки сторін під час виконання договору. Оцінюючи поведінку сторін у спірних правовідносинах, суд враховує, що не підписання позивачем видаткової накладної у травні 2025 року було зумовлено заявленими ним зауваженнями щодо якості товару, а також ініціюванням проведення експертизи. 
Водночас, в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують поставку товару з наведеними позивачем недоліками; так само відсутні докази проведення ремонту поставленого товару або заміни на новий. Незважаючи на погодження відповідачем проведення експертизи, остання проведена не була, проте позивач у подальшому підписав видаткову накладну без усунення спірних питань у встановленому порядку. 
Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами поставку неякісного товару, що не відповідає державним стандартам, узгодженим сторонами технічним умовам та чинному законодавству щодо показників якості такого роду/виду товару, а тому допущена позивачем затримка у підписанні видаткової накладної від 09.05.2025 є необґрунтованою та не може розцінюватися як прострочення виконання зобов`язання відповідачем. 
При цьому суд констатує, що поведінка позивача у спірних правовідносинах є суперечливою.
Суд зазначає, що позивач, заявивши про відмову від підписання видаткової накладної від 09.05.2025 та Акту №1 від 21.06.2025 на виконання монтажних робіт та підключення до системи енергопостачання, але, в подальшому підписавши видаткову накладну у серпні 2025 року без документального підтвердження усунення недоліків товару або проведення експертизи, фактично визнав товар таким, що відповідає умовам договору за кількістю та якістю.
У даному випадку намір позивача кваліфікувати період з моменту поставки товару до моменту підписання видаткової накладної як прострочення відповідача є безпідставним, оскільки затримка у підписанні накладної була спричинена саме діями позивача.
При цьому, незважаючи на те, що за умовами п.6.1 договору товар вважається поставленим постачальником та прийнятим замовником з моменту підписання ним видаткових накладних, суд, з урахуванням поведінки замовника (позивача), зазначає, що факт поставки товару може бути підтверджений не лише первинними бухгалтерськими документами, а й сукупністю інших доказів, які переконливо свідчать про здійснення господарської операції.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ст.ст.76-78 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. 
Згідно ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. 
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
До того ж, Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. 
Відповідно до статті 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Зміст цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Виходячи з наявних матеріалів справи, а саме: договору №1 від 09.05.2025 про надання транспортних та послуг з перевезення вантажів, акту №100 від 12.05.2025 про надання транспортних послуг з перевезення вантажу за маршрутом м.Дніпро - м.Одеса, 5-й Аеропортівський провулок, буд, 1, товарно-транспортної накладної №Р2698 від 09.05.2025, з підписом сержанта НСКЕС В.Бріцанова про отримання товару в пункті розвантаження за адресою: м.Одеса, 5-й Аеропортівський провулок, буд, 1, підтверджується поставка обумовленого договором товару саме 09.05.2025, а не 19.08.2025 (на чому наполягає позивач).
Таким чином, заперечення відповідача проти доводів позивача заслуговують довіри. При цьому, позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження тих обставин, що товар було поставлено саме 19.08.2025.
Суд зазначає, що матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що якість поставленого товару не відповідала державним стандартам, технічним умовам узгодженими сторонами зразку та чинному законодавству щодо показників якості такого роду/виду товарів, що унеможливлювало його прийняття позивачем, а також факт фіксації відповідних недоліків у порядку, передбаченому умовами договору.
При цьому суд зауважує наступне.
Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк. 
Згідно з пунктом 4.2 договору, строк поставки товару встановлено до 01.05.2025. 
Враховуючи вище викладене суд констатує, що заявлений позивачем період прострочення поставки товару у 109 днів є необґрунтованим та підлягає коригуванню з урахуванням фактичних обставин справи.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що момент фактичного виконання відповідачем обов`язку щодо поставки товару слід визначати виходячи з дати його передачі перевізником та розвантаження за місцем призначення - 09.05.2025, що підтверджується належними та допустимими доказами у справі.
Отже, відповідачем допущено прострочення виконання зобов`язання з поставки товару у період з 02.05.2025 по 08.05.2025, тобто тривалістю 7 календарних днів.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом статей 216, 218 ГК України (чинний на час виникнення спірних правовідносин), порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій в порядку, передбаченому законодавством та договором.
Штрафними санкціями у ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 ГК України).
Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України, розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Згідно з пунктом 8.3 договору, за порушення строку поставки товару постачальник сплачує пеню у розмірі 0,1% вартості товару за кожен день прострочення, а у разі прострочення понад 30 днів - додатково штраф у розмірі 7% вартості товару.
Верховний Суд у постанові від 23.04.2019 у справі №909/3565/18, про стягнення штрафних санкцій (пені та штрафу) за несвоєчасну поставку товару за договором поставки, дійшов висновків про те, що пеня, передбачена статтею 231 ГК України та ч. 3 ст. 549 ЦК України, може бути застосована для забезпечення будь-якого зобов`язання, у тому числі і до не грошового. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 910/496/18.
Оскільки судом встановлено, що прострочення виконання зобов`язання відповідачем становить 7 днів, підстави для нарахування штрафу у розмірі 7% вартості товару відсутні.
Разом з тим, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню з урахуванням встановленого судом періоду прострочення (з 02.05.2025 по 08.05.2025) в сумі 4010,99 грн. (572999,00 x 0.1 x 7 : 100 = 4010,99).
Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.
Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.
Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
У зв`язку із частковим задоволенням позову витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.
При цьому суд звертає увагу на наступне.
За змістом ст.4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позивачем заявлено вимогу про стягнення 102566,82 грн., тобто за подання цієї позовної заяви повинно бути сплачено судовий збір у загальному розмірі 3328,00 грн.
Разом з цим, позовна заява подана через підсистему Електронний суд, у зв`язку з чим при розрахунку судового збору застосовано понижуючий коефіцієнт 0,8. З урахуванням вказаного, сума судового збору, що підлягає сплаті за подання позовної заяви, становить 2662,40 грн. (3328,00 х 0,8).
При зверненні з позовом до суду через підсистему Електронний суд позивач сплатив судовий збір в розмірі 3028,00 грн., замість 2662,40 грн. Таким чином, позивач надмірно сплатив судовий збір в розмірі 365,60 грн.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Відповідне клопотання позивачем до суду подано не було, тому наразі судом не вирішується питання щодо повернення позивачу надмірно сплаченого судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Щериці Катерини Олександрівни (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) - 4010 (чотири тисячі десять) грн. 99 коп. пені, 104 (сто чотири) грн. 10 коп. судового збору.
3. У задоволенні решти позову відмовити.
4. Судові витрати у розмірі 2558,30 грн. судового збору покласти на позивача.
5. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч. ч.1, 2 ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.
У зв`язку із відсутністю електричної енергії в будівлі суду повне рішення складено і підписано 23 квітня 2026 р.