09.02.26
22-ц/812/443/26
Провадження № 22-ц/812/443/26

П О С Т А Н О В А
іменем України

09 лютого 2026 року м. Миколаїв
справа № 484/5590/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Лівінського І.В.,
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання Шурма Є.М.,
за участі позивача  ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухваленого 23 грудня 2025 року під головуванням судді Максютенко О.А., в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено того ж дня, у цивільній справі
за позовом 
ОСОБА_1  до Миколаївської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" про захист прав споживачів,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
В жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, до Миколаївської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" про захист прав споживачів. 
Позивач зазначав, що він разом з іншими сусідами по АДРЕСА_1 та інших вулицях його кварталу міста Первомайська в 2004 році провели за власні кошти до своїх будинків природній газ. Для підключення до центральної газової магістралі, вони сплатили по 350 грн Первомайському ОАО ПМК-226 і 475 грн ВАТ «Миколаївгаз», тому вважає що став власником газорозподільної системи, тому що оплатив вартість трубопроводу аж до самої свердловини, де добувають газ. 
В 2014 році голова Первомайської міської ради переконала голів квартальних комітетів, що для безпеки і обслуговування газових мереж їх необхідно передати місту. 01 жовтня 2014 року голова міськвиконкому без їх дозволу, склала договір №30 з ПАТ по газопостачанню газифікації «Миколаївгаз» Первомайське УЕГГ. Предметом договору є надання підприємству на право господарського віддання належних власнику складових єдиної газотранспортної системи України.
15 серпня 2024 року він отримав від Миколаївської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» листа про наявність у нього заборгованості з розподілу природного газу на суму 5148,88 грн.
ОСОБА_1 наголошував на тому, що він є співвласником газопроводу, прокладеного у м. Первомайську, а тому стягнення з нього плати за користування належним йому газопроводом є безпідставним.
Свою частину газорозподільної системи оператору ГРМ він не передавав, і ніякого договору про таку передачу не укладав. Відповідач користується належною йому газорозподільною системою, що суперечить вимогам статті 41 Конституції України і тому вважає, що відповідач безпідставно вимагає з нього борг в розмірі 10625 грн.
Крім того, ним сплачено відповідачу за період з 31 серпня 2024 року по 4 грудня 2025 року кошти в сумі 12410 грн
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати те, що Миколаївська філія ТОВ «Газмережі» незаконно стягує з нього кошти за збудований за його кошти газопровід; стягнути з відповідача незаконно сплачені ним Миколаївській філії ТОВ «Газмережі» кошти в сумі 12410 грн, визнати договір розподілу природнього газу від 02 березня 2024 року підробленим кимось із Миколаївської філії ТОВ «Газмережі».

Узагальнені доводи інших учасників

Під час розгляду справи представник відповідача подала відзив на позовну заяву, у якому просила у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що зі змісту позовної заяви позивача не можливо визначити що саме є предметом спору, не зрозуміло зміст позовних вимог. Позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, обґрунтований розрахунок сум, що підлягають стягненню. В описовій частині позову, позивач викладає свої обставини, зазначаючи іншу юридичну особу Акціонерне Товариство «Миколаївгаз», хоча звертається з позовом до відповідача ТОВ Газорозподільні мережі України». Докази надані позивачем не мають відношення до позовних вимог та не стосуються предмету спору. З вимогами викладеними в позовній заяві «Про визнання незаконного стягнення коштів та їх повернення», відповідач не згоден у зв`язку із необґрунтованістю і безпідставністю її доводів. 
Щодо укладання договору розподілу природного газу та надання відповідних послуг. Відповідно до вимог чинного законодавства отримання природного газу побутовими споживачами України забезпечується двома послугами- постачання природного газу і його розподілом, на отримання яких у побутового споживача повинні бути укладені два окремих договори – на постачання природного газу (укладається з постачальником - Нафтогаз України-газопостачальна компанія, який має відповідну ліцензію) та на розподіл природного газу (укладається з відповідним Оператором ГРМ, що має відповідну ліцензію на провадження діяльності в межах території, де знаходиться відповідний об`єкт споживача - Миколаївська філія ТОВ «Газорозподільні Мережі України»). Відповідно до постанови НКРЕКП № 1769 від 29.09.2023 року «Про внесення змін до додатка до постанови НКРЕКП від 26 грудня 2022 року № 1839 та врегулювання питань щодо провадження ТОВ "Газорозподільні мережі України" діяльності з розподілу природного газу», внесені зміни до додатку до постанови НКРЕКП №1839, якими заявнику змінено місце провадження (розширення території) господарської діяльності з розподілу природного газу на територію Миколаївської області. Також постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498 було затверджено Типовий договір розподілу природного газу (далі – Типовий договір). Пунктом 2 глави 1 Розділу 6 Кодексу ГРМ передбачено, що доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до газорозподільної мережі для споживання (постачання) природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору. Договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України за формою Типового договору. Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (пункт 7 глава 3 розділ VI Кодексу ГРМ). За адресою: АДРЕСА_2 , відкрито особовий рахунок НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 . Факт приєднання Споживача до умов договору розподілу природного газу за вказаною адресою підтверджується підписаною заявою-приєднання до договору розподілу природного газу, (підписана 02.03.2024 року) та витягом про споживання природного газу споживачем, що свідчить про приєднання боржника до умов договору розподілу природного газу, відповідно до вказаного вище пункту 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ.
Відповідно даних по особовому рахунку позивача замовлена потужність по об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 становить: на 2023 газовий рік (період з 01 жовтня 2021 року по 30 вересня 2022 року) складає 2493,12 м3, на 2024 газовий рік (період з 01 жовтня 2022 року по 30 вересня 2023 року) – 2299,30 м3, на 2025 газовий рік (період з 01 жовтня 2023 року по 30 вересня 2024 року)- 1759,00 м3 Відповідно, місячна вартість розподілу газу складає: 2493,12 х 2,388 / 12 = 496,13 грн. на 2023 рік; 2299,30 х 2,388 / 12 = 457,56 грн. на 2024 рік. 1759,00 х 2,388/ 12 = 350,04 грн на 2025 рік.
На виконання умов укладеного договору, споживачу в період 01 жовтня 2023 – 31 жовтня 2025 року включно було надано послуги з розподілу природного газу на загальну суму 10479,51 грн. 
Пунктом 6.6. Договору передбачено, що оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим Договором здійснюється Споживачем, який є побутовим, до 20 числа (включно) місяця, в якому надаються послуги з розподілу природного газу, на підставі рахунка Оператора ГРМ. Станом на дату подання відзиву заборгованість позивача за послуги з розподілу природного газу перед Оператором ГРМ (Миколаївська філія ТОВ «Газорозподільні мережі України») складає - 249,53 грн. 
Щодо укладання договору реструктуризації заборгованості між позивачем та відповідачем. 16 серпня 2024 року позивачем, на адресу Миколаївської філії, було направлено заяву щодо укладання договору реструктуризації заборгованості, яка виникла у позивача перед Оператором ГРМ за отримані послуги з розподілу природного газу за період з жовтня 2023 року по серпень 2024 року, згідно Договору розподілу природного газу. 
На підставі поданої заяви, 30 серпня 2024 року між сторонами укладено Договір реструктуризації заборгованості на суму 4118,88 грн. ( 16.08.2024 року проведена часткова оплата рахунку в розмірі- 1030 грн.) На виконання умов укладеного договору реструктуризації заборгованості, позивач щомісячно зобов`язався проводить оплату в розрізі- 800 грн., тим саме Боржник визнає та підтверджує наявність заборгованості за розподіл природного газу. 
В подальшому, після погашення заборгованості, позивач кожного місяця проводить оплату за надану послугу з розподілу природного газу. Таким чином, позивач знаходиться в правовідносинах з Миколаївською філією ТОВ «Газорозподільні мережі України», як з Оператором ГРМ виключно з санкціонованого доступу споживача до газорозподільної системи в межах приєднаної потужності його об`єкта і тільки з санкціонованого відбору природного газу споживачем. 
ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Миколаївської філії ГРМУ, здійснюють на території Миколаївської області ліцензовану діяльність з розподілу природного газу, за яку нараховує споживачам зазначеної послуги відповідну плату. Позивач є споживачем послуги ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Миколаївської філії, що підтверджуються фактом підписання останнім заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу, також укладений договір реструктуризації заборгованості та фактом споживання природного газу. 
Збудований газопровід в який здійснено (проведено) врізку будинку АДРЕСА_1 в розподільчий газопровід по АДРЕСА_3 – на підставі рішення загальних зборів об`єднання громадян з газифікації мешканців вулиць: Автодоровська, Лумумби, Каспійська, Майський, Коперніка, Разіна та інші, передано до комунальної власності територіальної громади міста Первомайськ на баланс виконавчого комітету Первомайської міської ради з подальшою передачею на балансове утримання Оператору ГРМ. 
В результаті, укладено Договір «На господарське віддання складовими єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами) в особі Первомайської міської Ради Миколаївської області та Оператором ГРМ. Право власності на майно, передане за цим договором не змінює права власності на майно, надане підприємству на праві господарського відання. 
Тобто, власність газопровідних мереж залишається власністю групи споживачів газу по АДРЕСА_1 ,) який належить кооперативу (групі) споживачів. 
10 листопада 2025 року позивач надав додаток до позовної заяви, де просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та не приймати до уваги зазначене відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 грудня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні у матеріалах справи докази свідчать, що ТОВ «Газорозподільні мережі України» здійснює на території Миколаївської області ліцензовану діяльність з розподілу природного газу, за яку нараховує споживачам зазначеної послуги відповідну плату.
ОСОБА_1 є споживачем послуг ТОВ «Газорозподільні мережі України», що підтверджується фактом підписання ним 02 березня 2024 року заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу, а також договору від 30 серпня 2024 року про реструктуризацію заборгованості.
Враховуючи зазначене, твердження позивача щодо незаконності нарахування та стягнення з нього відповідачем плати за розподіл природного газу є безпідставними. З досліджених судом доказів не вбачається заявлених позивачем порушень його прав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 наполягав на тому, що він є співвласником газопроводу, прокладеного до його будинку, а тому він не має сплачувати за послугу з розподілу природного газу. За такого, відповідач безпідставно нараховує йому плату за цю послугу та вимагає її сплати.
Посилаючись на незаконність зазначених дій Миколаївської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України», ОСОБА_1 вказував на те, що суд безпідставно вважав його позовні вимоги недоведеними. 

Узагальнені доводи інших учасників справи
На вказану апеляційну скаргу представник відповідача подала відзив, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі такими, що вже досліджувалися в суді першої інстанції та не заслуговують на увагу.
Щодо висловлювання апелянта про привласнення газорозподільної системи з боку Миколаївської філії, вважав, що дане твердження не підтверджено жодним доказом, а саме відсутня документація, яка підтверджувала право власності на майно особи та відповідна технічна документація по зазначеному газопроводу за адресою мешкання позивача: АДРЕСА_1 .
Твердження апелянта щодо незаконності нарахування та стягнення з нього відповідачем плати за розподіл природного газу є безпідставним. А тому, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки жодним доказом не вбачається порушення його прав, а також відсутні докази які засвідчували про відсутність у останнього обов`язку оплачувати надану послугу з розподілу природного газу.
Твердження апелянта, що був змушений сплачувати незаконно виставлену заборгованість в розмірі 12410 грн., не знайшла свого підтвердження.

2.Мотивувальна частина

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного. 

Встановлені судом першої інстанції обставини справи 
Судом встановлено, що 09 березня 2004 року ОСОБА_1 уклав з ПП «Якість» договір підряду №133, за умовами якого підприємство виконало такі монтажно-будівельні роботи: підключення котла (АОГВ), редуктора (РДГС), лічильника, газової плити (ПГ-4) по АДРЕСА_1 , а також проведення підземного вводу труб. Після виконання зазначених робіт ПП «Якість» 15 грудня 2004 року передало технічний паспорт по газифікації цього будинку у Первомайське управління експлуатації газового господарства (а.с.11,16).
05 листопада 2004 року ОСОБА_1 уклав з ВАТ ПМК-226 договір дольової участі №385, за умовами якого товариство зобов`язувалося збудувати та ввести в експлуатацію підземний газогін середнього тиску по АДРЕСА_4 (а.с.17).
02 березня 2024 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Газорозподільні мережі України» договір розподілу природного газу по АДРЕСА_1 шляхом підписання заяви-приєднання (особовий рахунок НОМЕР_1 ) (а.с.39).
07 серпня 2024 року Миколаївська філія ТОВ «Газорозподільні мережі України» склали повідомлення на ім`я ОСОБА_1 про те, що він має заборгованість по оплаті послуги з розподілу природного газу на суму 5148,88 грн. Товариство попередило позивача, що 19 серпня 2024 року буде здійснено припинення розподілу природного газу на його об`єкт за несвоєчасну та/або неповну оплату послуг згідно з умовами договору розподілу природного газу (а.с.14).
16 серпня 2024 року ОСОБА_1 подав до Миколаївської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» заяву про укладення договору реструктуризації заборгованості за розподіл природного газу строком на шість місяців. У заяві ОСОБА_1 повідомлено відповідача про те, що ним 16 серпня 2024 року здійснено передоплату на суму 1030 грн (а.с.36).
30 серпня 2024 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Газорозподільні мережі України» договір про реструктуризацію заборгованості, яка виникла у нього перед Кредитором за отримані послуги з розподілу природного газу за період з жовтня 2023 року по серпень 2024 року, і становила 4118,88 грн, шляхом її погашення щомісячно у сумі 686,48 грн протягом шести місяців (а.с.36 зворот-38).
Відповідно до розрахунку заборгованості за надані ОСОБА_1 послуги з розподілу природного газу загальна сума заборгованості за період з 01 жовтня 2023 року по 31 жовтня 2025 року становить 249,53 грн. 

Позиція апеляційного суду 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55)).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц). Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2024 року у справі № 334/5347/22 (провадження № 61-11751св23) зазначено, що:
«якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. В аспекті оцінки належності та ефективності обраного позивачкою способу захисту її прав, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що визнання зобов`язань за спірним договором позики відсутніми, у тому числі і передбаченого ним третейського застереження, є цілком ефективним способом захисту прав ОСОБА_1, як спадкоємиці померлого ОСОБА_3 . Судами попередніх інстанцій правильно враховано сталу судову практику Верховного Суду щодо розгляду спорів, які виникли у зв`язку з неукладеністю правочину, та обґрунтовано зазначено про те, що неукладений договір не може бути визнаний недійсним».
В постанові Верховного Суду від 05 березня 2025 року у справі № 554/11260/21 зазначено, «що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним; у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність договору у мотивувальній частині судового рішення; належним способом захисту спадкоємця, який вважає договір позики неукладеним, є визнання обов`язку боржника за договором позики відсутнім».

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «Газорозподільні мережі України» про стягнення грошових коштів, сплачених ним відповідачу за розподіл природнього газу. В обґрунтування позову вказав, що відповідач безпідставно нараховує йому плату за цю послугу, оскільки газопровід до його будинку у м. Первомайську Миколаївської області прокладено за його власні кошти, та він не укладав з відповідачем договір розподілу природного газу, а заява про приєднання до цього договору від 2 березня 2024 року підписана іншою особою.

Абзацом 2 пункту 1 глави 3 розділу VІ Кодексу газорозподільних систем (далі – Кодекс ГРС), затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2493, визначено, що споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт. Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається.
Відповідно до пункту 3 глави 3 розділу VI Кодексу ГРС договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України за формою Типового договору розподілу природного газу.
Згідно з пунктом 4 глави 3 розділу VI Кодексу ГРС договір розподілу природного газу між оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті регулятора та оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.
Пунктом 5 глави 3 розділу VI Кодексу ГРС визначено, що для забезпечення приєднання до договору розподілу природного газу всіх фактично підключених до/через ГРМ споживачів (у тому числі побутових споживачів) оператор ГРМ в установленому цією главою порядку направляє кожному споживачу супровідним листом за формою додатка 3 до типового договору розподілу природного газу сформовану заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу з персоніфікованими даними споживача та його об`єкта, що складається за формою додатка 1 (для побутових споживачів) до типового договору розподілу природного газу. 
У разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт.
Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (пункт 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРС).
Відповідно до пункту 1 глави 2 розділу І Кодексу ГРМ оператор ГРМ здійснює діяльність з розподілу природного газу на підставі ліцензії.
З 01 жовтня 2023 року ТОВ «Газорозподільні мережі України» наділені правом провадження господарської діяльності з розподілу природного газу на території Миколаївської області (постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 26.12.2022 № 1839 та від 29.09.2023 №1769).

Судом встановлено, що ТОВ «Газорозподільні мережі України» забезпечує цілодобовий доступ будинка позивача ОСОБА_1 до газорозподільної системи для можливості розподілу природного газу.
Зазначене підтверджується розрахунком річної замовленої потужності, проведеним за період 2021-2024 рік (а.с. 40), договором про реструктуризацію заборгованості від 30 серпня 2024 року (а.с. 36-38). Обставини користування природним газом та укладення вказаного договору, а також часткова оплата рахунків за послуги з розподілу газу позивачем не заперечується.
Отже, вказані обставини підтверджують факт приєднання споживача ОСОБА_1 до умов договору розподілу природного газу в розумінні положень пункту 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРС, а тому відповідний договір розподілу природного газу вважається укладеним.
Доводи позивача про те, що він не підписував заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу від 2 березня 2024 року, не спростовує факту укладення позивачем договору розподілу природного газу з відповідачем. 
За такого, твердження позивача щодо незаконності нарахування та стягнення з нього відповідачем плати за розподіл природного газу є безпідставними.

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки з досліджених судом доказів не вбачається заявлених позивачем порушень його прав. Такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
Посилання позивача на те, що він є співвласником газопроводу до його будинку, а тому не повинен сплачувати послугу з розподілу природного газу, колегія суддів відхиляє, оскільки у матеріалах справи докази не свідчать про відсутність у нього обов`язку оплачувати надану послугу з розподілу природного газу.
Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в: 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 грудня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий      І.В.Лівінський 

Судді        Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складене 16 лютого 2026 року