Справа № 302/1480/25

ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.03.2026 м. Ужгород

Суддя Закарпатського апеляційного суду Бисага Т.Ю., за участю учасників судового засідання: особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його представника – адвоката Белли В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Белли В.М., в інтересах ОСОБА_1 на постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 17 грудня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
Постановою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 17 грудня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень із позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.
Відповідно до постанови суду, - 10 жовтня 2025 року о 07:40 год по вул. Шевченка у селищі Міжігр?я Хустського району Закарпатської області, ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Шкода Фабія», номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме почервоніння обличчя, тремтіння рук, запах алкоголю з ротової порожнини, порушення мови і координації рухів та від проходження огляду в установленому порядку відмовився, чим порушив вимоги пункту 2.5. Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Не погоджуючись з даною постановою, адвокат Белла В.М., в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення. Вважає оскаржувану постанову суду незаконною і упередженою, прийнятою на підставі недопустимих доказів. Зазначає, що ОСОБА_1 не був зупинений поліцейськими, а самостійно зупинився на протилежній від патрульного автомобіля краю проїжджої частини дороги для висадки пасажира і до нього підійшов поліцейський та став питати про наявність документів, а також зразу без озвучення ознак алкогольного сп`яніння, запропонував пройти такий огляд. Звертає увагу на те, що судом першої інстанції 03.12.2025 були досліджені наявні у справі письмові докази, проте дослідити відеозаписи, які були додані до матеріалів справи на VD-диску та флеш носії не мав змоги із-за поганої якості відтворення цих відео файлів, у зв`язку з чим було відкладено судове засідання щоб спеціаліст суду зміг переформатувати наявні відеозаписи. Натомість на наступному судовому засіданні 17.12.2025 судом почав досліджуватись зовсім інший VD-диск, який суд самостійно витребував та отримав з ВП№2 Міжгірського РУП ГУНП, тобто судом першої інстанції порушено процедуру судового розгляду, його упередженість та особиста заінтересованість у збиранні додаткових доказів вини ОСОБА_1 для можливості його притягнення до адміністративної відповідальності. Тому вважає, що ці відеофайли не можуть бути допустимими доказами у справі, так як суду забороняється збирати докази у справі про адміністративне правопорушення згідно КУпАП. Крім того зауважив, що такі отримані поліцейськими у незаконний спосіб, а саме здійснені не на службову боді-камеру поліцейського, а на його власний телефон, оскільки відповідно до Інструкції №1026, яка затверджена наказом МВС України від 18.12.2018, не надано право поліцейським здійснювати фото/відео фіксацію власними мобільними пристроями. Зазначає, що дана правова позиція кореспондується з висновками апеляційних судів по справах №554/4494/24 від 01.07.2024, №450/4792/23 від 05.02.2024 та інших. Посилається, що жодних відомостей про запрошення поліцейськими двох свідків під час документування відмови водія ОСОБА_1 від огляду на стан алкогольного сп`яніння, матеріали справи не містять. Зазначає, що жодних ознак алкогольного сп`яніння у водія, згідно переглянутих файлів не було, тобто такі надумані працівниками поліції та відповідно і безпідставно зазначені у оскаржуваній постанові. Зауважив, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення працівниками поліції грубо порушені вимоги законодавства, оскільки поліцейськими не були дотримані вимоги статті 266 КУпАП. Вказує, що обставини зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення не відповідають дійсності, у матеріалах справи відсутні належні докази вчинення його підзахисним інкримінованого йому правопорушення. 
До початку судового засідання на електронну пошту апеляційного суду від захисника-адвоката Белли В.М. надійшло клопотання про приєднання до справи доказів, а саме адвокатський запит від 23.12.2025 №4/М-2025; відповідь ВП №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області від 30.12.2025 №171687-2025, які підтверджують те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів відеофіксації правопорушення на службові технічні засоби поліцейських, та також не містять відомостей про наявність 2-х свідків під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.
Заслухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника-адвоката Белла В.М., які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити з підстав наведених у ній, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши мотиви і доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали адміністративної справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Доводи апеляційної скарги про незаконність та упередженість постанови суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє беручи до уваги такі обставини.
Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у діянні  ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Так, з протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 659638 від 10 жовтня 2025 року вбачається, що цього ж дня о 07:40 год по вул. Шевченка у селищі Міжігр?я, ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Шкода Фабія», номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме почервоніння обличчя, тремтіння рук, запах алкоголю з ротової порожнини, порушення мови і рухів та від проходження тесту в установленому порядку на «Драгер» відмовився, чим порушив вимоги пункту 2.5. Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив, що із змістом протоколу ознайомлений.
Всупереч доводів апеляційної скарги, вказаний протокол про адміністративне правопорушення відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оформлений компетентною особою в межах повноважень, наданих їй, в якому чітко викладено як суть правопорушення, так і інші відомості, необхідні для правильного вирішення даної справи. Якихось істотних недоліків протоколу, які б тягли визнання його недопустимим доказом, не вбачається.
Незважаючи на заперечення стороною захисту вини  ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, його вина стверджується: вказаним протоколом про адміністративне правопорушення, у якому викладені обставини вчиненого правопорушення; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння від 10.10.2025, відповідно до якого ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння відмовився; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, згідно з яким у ОСОБА_1 виявлені ознаки алкогольного сп`яніння: почервоніння обличчя, тремтіння рук, запах алкоголю з ротової порожнини; письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 10.10.2025, в яких він зазначив, що 10.10.2025 керуючи своїм автомобілем марки «Шкода Фабія», номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Шевченка у селищі Міжгір?я був зупинений працівниками поліції, які запропонували йому пройти тест на приладі «Драгер», однак він відмовився від проходження тесту, оскільки напередодні ввечері вживав алкогольні напої, а саме пиво об`ємом 0,5л; довідками інспектора САП Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області від 16.10.2025 про те, що громадянину ОСОБА_1 було видано посвідчення водія серії НОМЕР_2 17.06.2016 та 10.10.2025 вилучено у зв`язку із вчиненням останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а також про те, що станом на 16.10.2025 згідно бази даних ІП «Адмінпрактика» ІКС ІПНП України гр. ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП не притягався; доданими до справи відеоматеріалами, та іншими матеріалами справи.
Вказані докази отримані з дотриманням встановленого законом порядку та передбаченими способами. Відповідно відсутні будь-які сумніви у їх достовірності та істинності, а тому є допустимими, належними і достатніми для підтвердження висновків суду про винуватість ОСОБА_1 у порушенні п. 2.5 ПДР України, та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а тому твердження сторони захисту в апеляційній скарзі про те, що постанова прийнята на підставі недопустимих доказів, є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги з про те, що ОСОБА_1 не був зупинений поліцейськими, а самостійно зупинився на протилежній від патрульного автомобіля краю проїжджої частини дороги для висадки пасажира і до нього підійшов поліцейський та став питати про наявність документів, а також зразу без озвучення ознак алкогольного сп`яніння, запропонував пройти такий огляд, апеляційний суд відхиляє, оскільки такі спростовані доказами, які наявні в матеріалах справи. Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд враховує те, що згідно письмового пояснення ОСОБА_1 від 10.10.2025, яке наявне у матеріалах справи (а.с. 5) слідує зокрема, що 10.10.2025 керуючи своїм автомобілем марки «Шкода Фабія», номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Шевченка у селищі Міжгір?я він був зупинений працівниками поліції, які запропонували йому пройти тест на приладі «Драгер».

Також у матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 під час складення відносно нього протоколу заперечував факт зупинки транспортного засобу, так і не порушення ним вимог пункту 2.5. ПДР, чи висловлював будь-які спростування з цього приводу, а навпаки, складений відносно нього протокол підписав без жодних зауважень, застережень, від підпису не відмовлявся та надав письмові пояснення, в яких він ствердив, що був зупинений працівниками поліції, які запропонували йому пройти тест на приладі «Драгер», однак він відмовився від проходження тесту, оскільки напередодні ввечері вживав алкогольні напої.

Твердження сторони захисту про те, що суд першої інстанції самостійно витребував та отримав з ВП№2 Міжгірського РУП ГУНП VD-диск з відеофайлами, які не можуть бути допустимими доказами у справі, так як суду забороняється збирати докази у справі про адміністративне правопорушення згідно КУпАП, є безпідставними, оскільки витребування судом матеріалів відеозапису, на які міститься посилання у протоколі про адміністративне правопорушення, є законною процесуальною дією, спрямованою на встановлення фактичних обставин справи, а не проявом упередженості чи виконання функції обвинувачення.

При цьому, апеляційний суд наголошує,що відповідно до приписів ст. 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, який оцінюється у сукупності з іншими доказами по справі, й обставини, що містяться на вказаному відеозаписі, повністю узгоджується зі змістом обставин, викладених як у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД № 659638 від 10 жовтня 2025 року,так й у долучених до нього доказах, а тому відсутні будь-які сумніви в його належності та допустимості.
Доводи апеляційної скарги про те, що відеофайли отримані поліцейськими у незаконний спосіб, а саме здійснені не на службову боді-камеру поліцейського, а на його власний телефон, оскільки відповідно до Інструкції №1026, яка затверджена наказом МВС України від 18.12.2018, не надано право поліцейським здійснювати фото/відео фіксацію власними мобільними пристроями, суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.
З матеріалів справи вбачається, що відеофіксація працівниками поліції проводилась на законних підставах у відповідності до вимог ст.40 Закону України "Про Національну поліцію".
Апеляційним судом встановлено, що вказані відеозаписи надають можливість повно та об`єктивно дослідити обставини вчиненого правопорушення, детально відновити послідовність подій, відтак є належним та допустимим доказом вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Крім того, право поліцейського на фото та відеофіксування за допомогою технічних приладів і технічних засобів закріплено у Законі України «Про Національну поліцію» (ст.31) та Інструкцією із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18 грудня 2018 року №1026 і зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 11 січня 2019 року за №28/32999.
З самого відеозапису є очевидним, що цей запис здійснювався працівниками поліції, які оформлювали адміністративний матеріал. Ніким не заперечується того факту, що події за участю ОСОБА_1 , які зафіксовані вищевказаним відеозаписом, мали місце, та відносяться саме до цієї справи.
Більш того, вказаний відеозапис не є єдиним доказом у справі, цей запис узгоджується з іншими доказами, на які послався суд першої інстанції в своїй постанові.
Відомостей про те, що відеофіксація здійснювалась за допомогою недозволенного технічного засобу чи з порушенням вимог закону, в матеріалах справи немає.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав відеозаписи належним та допустимим доказом, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку та дозволяє повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення.
При цьому, посилання сторони захисту з цього приводу на певні рішення апеляційних судів України, є некоректним, оскільки існуюча в Україні система права, зокрема, про адміністративні правопорушення, не передбачає його джерелом, судовий прецедент. Згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Отже рішення місцевих чи апеляційних судів, зокрема й ті, на які посилається захисник, не створюють правових позицій, які б формували єдність судової практики в Україні.
Також апеляційний суд не приймає до уваги посилання сторони захисту у клопотанні на докази, які на його думку свідчать про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів відеофіксації правопорушення на службові технічні засоби поліцейських, та також не містять відомостей про наявність 2-х свідків під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, та клопотання задовольняє частково, а саме в частині приєднання до справи доказів, а саме адвокатський запит від 23.12.2025 №4/М-2025; відповідь ВП №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області від 30.12.2025 №171687-2025.
У зв`язку з чим, твердження апелянта про відсутність 2-х свідків під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, є безпідставними, оскільки за правилами ч. 2 ст. 266 КУпАП, огляд проводиться у присутності двох свідків лише в разі неможливості застосування технічних засобів відеозапису. Відтак, долучений відеозапис є самостійним засобом доказування події адміністративного правопорушення.

Аргументи сторони захисту щодо відсутності ознак алкогольного сп`яніння у водія, апеляційний суд відхиляє, оскільки вимогами п. 2 розділу 1 Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» встановлено, що огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Отже законодавцем не встановлено жодної вимоги до працівників поліції надавати докази на підтвердження виявлених ознак алкогольного сп`яніння. Більше того, поліцейський фактично виявляє ознаки стану алкогольного сп`яніння у водія транспортного засобу у залежності від власного їх розуміння. 
А тому, оскільки на місці зупинки у водія ОСОБА_1 було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, працівник поліції мав право запропонувати йому пройти відповідно до встановленого порядку огляд на стан алкогольного сп`яніння.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що виявлені ознаки сп`яніння є суб`єктивною думкою поліцейського, яку він складає на підставі аналізу дій водія під час спілкування із ним, а наявність або відсутність стану сп`яніння у водія перевіряється за допомогою проходження відповідного огляду. В даному випадку, водій ОСОБА_1 відмовився проходити такий огляд, за що передбачена адміністративна відповідальність.
Разом з тим, матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять жодних даних щодо протиправності дій працівників поліції, й оскарження таких дій та його результатів  ОСОБА_1 чийого захисником-адвокатом Белла В.М.,а незгода з діями працівників поліції була висловлена ними лише під час розгляду справи в суді, що можна розцінювати, як спосіб захисту останнього.
Не надано й доказів, які об`єктивно можуть вказувати на можливу упередженість працівників поліції.
Тому, апеляційний суд доходить висновку, що поліцейські при виконанні своїх функціональних обов`язків діяли у межах наданих їм повноважень.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 є суб`єктом відповідальності за інкриміноване йому правопорушення, оскільки, таким є виключно водій, тобто особа, яка керувала транспортним засобом, так як матеріали справи містять достатні відомості на підтвердження даного факту, а тому, на нього поширюються вимоги п. 2.5 ПДР України, що покладають на водія обов`язок, на вимогу працівника поліції, пройти в установленому порядку медичний огляд для встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Тому, доводи наведені в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу і не можуть бути взяті до уваги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Тобто сам факт відмови  ОСОБА_1 , як особи, що керувала транспортним засобом, від проходження огляду був причиною притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Отже, докази здобуті працівниками поліції, згідно встановленого законом порядку і перевірені під час розгляду в суді апеляційної інстанції в своїй сукупності дають належні підстави вважати, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, сумніву у їх достовірності, законності та належності у суду апеляційної інстанції не має.
У зв`язку з наведеним, доводи апеляційної скарги сторони захистущодо відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, є безпідставними та такими, що повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Всі інші доводи, наведені в апеляційній скарзі були предметом ретельного дослідження та змістовного аналізу судом першої інстанції, цілком спростовані висновками, наведеними судом у постанові, інших відомостей, які б могли вплинути на постановлення іншого рішення матеріали справи не містять.
Аналогічні посилання в апеляційній скарзі носять загальний характер та є суб`єктивними, у зв`язку з чим апеляційний суд приходить висновку, що немає необхідності наводити спростування на кожен аргумент апелянта, викладений ним у поданій апеляційній скарзі.
При цьому апеляційний суд керується висновком ЄСПЛ, зроблений ним у справі «Серекін та інші проти України» від 10.02.2010 року, де в п. 51 Суд вказав, що хоча пункт 1 статті Конвенції (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
На переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та є способом його самозахисту.
Істотних порушень вимог закону, які б ставили під сумнів висновки судді першої інстанції та були безумовною підставою для скасування судового рішення не встановлено.
Відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.
Судом першої інстанції були встановлені дійсні обставини справи, дана належна оцінка особі  ОСОБА_1 , правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права та зроблено обґрунтований висновок про доведеність його вини у порушенні вимог п. 2.5 ПДР України та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Накладене на ОСОБА_1 стягнення відповідає вимогам ст. 33 КУпАП, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення особи притягнутої до адміністративної відповідальності та запобігання вчиненню нових адміністративних правопорушень.
З урахуванням наведеного, підстав для скасування постанови у межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Белли В.М. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 17 грудня 2025 рокупро притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП - залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Суддя Т.Ю. Бисага