Справа № 523/10140/24
Провадження №2/523/2008/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" січня 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді – Мурманової І.М. 
за участю секретаря судових засідань – Сивак К.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
ВСТАНОВИВ:
Від імені та в інтересах ОСОБА_1 до Суворовського (Пересипського) районного суду м. Одеси з позовними вимогами до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, звернувся адвокат Тищенко Станіслав Юрійович.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що в період перебування у шлюбі подружжя за спільні кошти придбало квартиру та нежитлове приміщення. 
На підставі викладеного представник просить: визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на частину квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею - 62 кв.м., житлова площа - 33.1 кв.м.; частину нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею: 4.6 кв.м.; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. 
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 липня 2024 року (суддя ОСОБА_3 ) відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 
Згідно ч. 11 ст. 33 ЦПК України, справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим же суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, що унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених цим Кодексом.
На підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 18 березня 2025 року № 541/0/15/25 «Про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Суворовського районного суду м. Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку» суддю ОСОБА_3 відраховано зі штату Суворовського районного суду м. Одеси.
При повторному автоматизованому розподілі, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси (суддя Мурманова І.М.) від 17 квітня 2025 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено слухання справи в підготовче засідання.
Ухвалою суду від 11.11.2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи в судове засідання. 
В судове засідання призначене на 26 січня 2026 року сторони не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись. 
На адресу суду 26.01.2026 року (вх. № 3610) надійшла заява за підписом представника позивача адвоката Тищенка Станіслава Юрійовича про розгляд справи без участі позивача та її представника. 
Згідно заяви представник зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить: розділити спільне сумісне майно між подружжям наступним чином: визнати за ОСОБА_1 , право особистої приватної власності на 1/2 частину майна: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею - 62 кв.м., житлова площа - 33.1 кв.м.; нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею: 4.6 кв.м. 
Стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , вартість судових витрат розмірі - 31 401, 08 грн., що складається з судового збору – 10 901,08 грн., витрати на адвоката - 20 500, 00 грн. (а.с.163-164). 
Відповідач про час та місце слухання справи повідомлявся, на адресу суду повернувся поштовий конверт про не вручення судового повідомлення (а.с.161-162). 
Разом з цим, судом встановлено, що відповідач є обізнаним щодо наявності справи в провадженні суду, раніше, 04.02.2025 року (вх. № 3794) звертався на адресу суду з заявою про слухання справи за його відсутності, згідно якої висловив свою думку щодо заявлених позовних вимог. 
Так, відповідно до вказаної заяви зазначив, що позов про визнання за позивачем права власності на частини квартири та нежитлового приміщення визнає та просить судові витрати поділити між сторонами в рівних частках (а.с.140-143). 
Таким чином, судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені, звернулись на адресу з заявами про слухання справи за їх відсутності, а відтак підстав для відкладення слухання справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено. 
Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача зазначив, що за час перебування у шлюбі подружжям було придбано майно, а саме: квартира за адресою: АДРЕСА_3 та нежитлове приміщення (комора) за адресою: АДРЕСА_4 . 
Представник зазначає, що подружжя не дійшло згоди в добровільному порядку щодо поділу майна, а відтак позивачем подано даний позов до суду. 
Згідно копії свідоцтва про шлюб встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано 17 жовтня 2003 року, актовий запис 452 (а.с.14). 
Так, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано 26.03.2024 року, власник: ОСОБА_2 , розмір частки 1/1 (а.с.20-21). 
Згідно копії реєстраційної справи 2906018751100 на квартиру АДРЕСА_1 , в матеріалах такої містяться наступні документи: 
Договір купівлі-продажу майнових прав від 25.08.2020 року; витяг з Реєстру будівельної діяльності; додаткова угода до Договору від 12.03.2024 року; витяг з переліку осіб, яким належать майнові права в об`єкті будівництва, акт прийому –передачі майнових прав; технічний паспорт, заява про державну реєстрацію (а.с.67-97). 
Відповідно до реєстраційної справи 2775967251100 щодо приміщення № 15 секції 1, будинок АДРЕСА_5 , встановлено, що матеріали справи містять в собі: Договір купівлі-продажу майнових прав від 27.08.2020 року; Витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про присвоєння адрес; розпорядження Суворовської районної адміністрації ОМР Про присвоєння адресам завершеним будівництвом об`єктам нерухомого майна; Акт прийому-передачі майнових прав від 06.07.2023 року, Додаткова угода до договору купівлі-пролажу майнових прав від 06.07.2023 року, технічний паспорт, Заява про державну реєстрацію прав, Інформація з Державного реєстру речових прав, згідно якої встановлено, що приміщення АДРЕСА_6 зареєстровано за ОСОБА_2 , сертифікат (а.с.98-125). 
Згідно клопотання про розгляд справи без участі відповідача та визнання позову частково, відповідач зазначив, що прохальна частина позовних вимог не відповідає назві позову, позивач не зазначила про наявність боргу, який відповідач сплачує самостійно. Вимоги на правничу допомогу є завищеними, та такими що взагалі не зрозумілі, оскільки відповідач в добровільному порядку готовий поділити майно. З урахуванням викладеного зазначив, що не заперечує з приводу задоволення позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на частину майна (а.с.140-143). 
В подальшому, 27.02.2025 року (вх. №6965) на адресу суду надійшла заява за підписом представника позивача щодо виправлення технічної описки в прохальній частині позовної заяви, що полягає у вірному зазначенні частки на яку просить позивач визнати право власності, а саме: частини квартири та нежитлового приміщення (а.с.149). 
Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. 
Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення АДРЕСА_6 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.
Отже, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що спірна квартира та нежитлове приміщення є об`єктами спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними в рівних частках.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Таким чином, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши обставини справи, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, інших суду надало не було, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку щодо наявності підстав задоволення позовних вимог в повному обсязі. 
Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. 
Так, відповідно до Договору про надання правової допомоги від 29.05.2024 року, предметом договору є надання Клієнту консультації та юридичної послуги в обсязі та на умовах, передбачених цим договором. 
Розділом 5 Договору визначено – гонорар адвоката складає – 20 500 гривень. 
Відповідно до розрахункової квитанції від ОСОБА_1 прийнято кошти в розмірі: 20 500 гривень (а.с.24). 
За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.
Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141).
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічних висновків дійшов також Європейський суд з прав людини, рішення якого, відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини можуть бути використані судом в якості джерела права.
Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р. заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 3.10.2019р. по справі № 922/445/19, дійшла висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Враховуючи, співмірність із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвоката на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт у суді, ціною позову та значенням справи для сторін, повним задоволенням позову, приймаючи до уваги заперечення відповідача щодо вартості послуг витрат пов`язаних з наданням юридичних послуг, суд вважає, що визначений адвокатом розмір витрат у розмірі 20 500 гривень на оплату послуг є завищеним. 
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідно до принципу розумності з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення витрати на правничу допомогу у розмірі: 10 000 гривень. 
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат зі сплати судового збору у розмірі: 10 901,08 гривень, суд зазначає наступне.
Відповідно до положення п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України –судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача.
Разом з цим, судом встановлено, що відповідач, відповідно до клопотання (а.с.140-143) про часткове визнання позову, визнав позовні вимоги в частині поділу майна подружжя. 
Так, відповідно до положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України - у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
З урахуванням викладеного та беручи до уваги факт того, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав заявлені позовні вимоги, суд дійшов висновку, що витрати зі сплати судового збору слід розділити наступним чином, а саме, стягнути з відповідача на користь позивача 50% судового збору, що відповідно становить 5 450, 54 гривні, а решту, тобто 5 450, 54 гривень, повернути позивачу з державного бюджету. 
На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 76-81, 89, 133-137, 141, 258, 259, 263, 268, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя – задовольнити. 
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_7 ) - право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 62 кв.м., житлова площа - 33.1 кв.м.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_7 ) - право особистої приватної власності на 1/2 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_6 , загальною площею: 4.6 кв.м.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) – витрати на правничу допомогу у розмірі: 10 000 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) - понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі: 5 450, 54 гривні.
Повернути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області (65023, Одеська область, місто Одеса, вул. Садова, буд. 1-А, код ЄДРПОУ 37607526) позивачу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) – 50% судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі: 5 450, 54 гривень, відповідно до платіжної інструкції № 0.0.3717197643.1 від 20.06.2024 року. 
Роз`яснити позивачу, що повернення судового збору проводиться фінансовим органом за особистою заявою про повернення судового збору із зазначенням реквізитів рахунку отримувача коштів, оригіналом платіжного доручення, що підтверджує сплату судового збору до бюджету , або випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 05.02.2026р.
Суддя: